JOHN FRÖDIN, KUSTKLIMATETS VÄXTGEOGRAFISKA BETYDELSE. 27 
att samma morfologiska typ alltid och på alla lokaler måste 
härröra ur samma yttre faktorer. Hans sats är riktigt, 
när det gäller den arktiska och alpina regionen, och den 
gäller sannolikt äfven för den arktiska hafskusten, men den 
kan absolut icke generaliseras i så hög grad att den kan 
tillämpas på varmare lågländer. Ty i sådana, t. ex. vid 
Nordsjöns kuster, är vintern sällan så kall, att marken fryser, 
och om så sker, når tjälen blott till ringa djup och blir 
mycket kortvarig. FockE nämner själf att tyska Nordsjö- 
kusten många vintrar är alldeles frostfri. Men härmed sak- 
nas ju den faktor, som enligt KIHLMAN jämte vinden är or- 
saken till dvärgväxten, nämligen den frusna marken, som 
förhindrar absorptionen och därmed att växten erhåller er- 
sättning för det transpirerade vattnet. Denna faktor finnes 
i själfva verket inuti landet mycket mera än vid kusterna, 
som ju om vintern äro särskildt varma, och dvärgbuskaget 
skulle man alltså hellre träffa inuti landet än vid hafvet, 
medan det i verkligheten förhåller sig tvärtom. Samma in- 
vändning drabbar för öfrigt äfven GRa&BNERS förmodan att 
dvärgväxten på kusterna sammanhänger med bortfrysning 
af skott (25, sid. 241). 
Det framgår af KIHLMANS ofvanciterade uttalande att 
han äfven vänder sig mot BoRGGREVES teori om att vindens 
mekaniska kraft åstadkommer utbildningen af busktypen 
och mångstammigheten. Emellertid har senare HANSEN un- 
der en vistelse på de Nordfrisiska öarne trott sig kunna spåra 
inflytelser på vegetationen af vindens kraft, ehuru de vis- 
serligen voro af annan art än de BorGGREVE omtalat (29). 
Och riktigheten af sina iakttagelser har HANSEN senare ex- 
perimentellt bevisat (30). Han fäster uppmärksamheten på, 
att blad som utsättas för alltför stark vind snart uppvisa 
bruna fläckar eller blifva bruna i kanterna. På experimen- 
tell och anatomisk väg ådagalägger han vidare att detta feno- 
men ingalunda uppkommer genom af vinden framkallad, allt- 
för stark transpiration genom stomata, utan genom att en 
del af de kärl som ligga i bladens mesofyll äro alldeles 
oskyddade och därigenom utsatta för vindens hela valdsamhet. 
Vid stark vind beröfvas de därför mycket lätt sitt vatten 
och förändras i så hög grad, att deras förmåga att leda vatten 
försvinner. Genom att vattentillförseln på så sätt afstannar, 
uttorkas mesofyllet och bortdör. Företeelsen beror alltså ej 
