JOHN FRÖDIN, KUSTKLIMATETS VÄXTGEOGRAFISKA BETYDELSE .47 
Dessa tre arter härstammade från den öppna markens 
samhällen. Men jag fann det nödvändigt att äfven under- 
söka skogsflorans' former för att också erhålla en antydan 
om huru långt in i den slutna skogen hafssaltet kan spåras 
i vegetationen. Ett anmärkningsvärdt resultat gaf Lamium 
Galeobdolon. På lokal 100 m. in i bokskogen från platåns 
kant räknadt förde den klor i stor mängd. 500 meter in i 
skogen visade den ännu klortalliumkristaller, ehuru blott en 
bråkdel af hvad som fanns på föregående lokal i växten. 
Och först på ett afstånd af 600 m. från skogsbrynet och 700 
m. från hafvet var växten så godt som klorfri, d. v. s. i tre 
af de tio undersökta individen från sistnämnda lokal kunde 
jag spåra en ytterligt svag klorhalt — ett par kristaller 
i hvarje. Undersökningen af denna art visade, att den ovän- 
tadt långt in i skogen var klorförande. Detta torde bero 
på två faktorer. Dels är det här fråga om bokskog, som 
alltså under en stor del af året står aflöfvad och då lämnar 
lättare tillträde för hafsvindarna, än barrskogen, dels står 
arten ifråga på gränsen till dem, som jag här nedan kallar 
för de klorsamlande, emedan de äfven vid mycket svag 
klorhalt i marken upptaga afsevärda mängder klor. 
Mina undersökningar af de ofvannämnda fyra arterna 
hafva alltså ådagalagt, att inom ett bälte, som på 
Kullen sträcker sig flera hundra meter från hafs- 
stranden inåt land, klorhalten hos en del växter är 
abnormt hög, och att detta beror pa att stora mäng- 
der koksalt af vinden tillföras marken från hafvet. 
Men ej alla arter gåfvo ett så tydligt och säkert utslag 
som dessa. Sa fann jag en grupp, hvilka öfverallt voro klor- 
förande. Visserligen var deras klorhalt ej lika stor på alla 
lokaler, men växlingarna 1 densamma stodo ingalunda i pro- 
portion till markens. Åtminstone var ett sådant samband 
omöjligt att påvisa på mikrokemisk väg, om det än med 
all sannolikhet genom kvantitativ kemisk analys hade kunnat 
ådagaläggas, att äfven hos dem växlingarna i klorhalten i viss 
mån härrör af förändringar i markens saltmängd. — Det 
egendomliga för dessa arter är, att de äro starkt klorförande 
äfven på lokaler, där man blott kan påvisa spår af klor i 
jorden. Till denna grupp torde höra de flesta af våra ru- 
deratväxter, t. ex. Lamium album och Chenopodiaceerna och 
framför allt halofyterna. Så fann jag intensiv klorreaktion 
