50 ARKIV FOR BOTANIK. BAND Il. w:o 12. 
för hafsklimatet alldeles speciell egenskap, som alltså ej an- 
träffas på annat håll. En sådan är det i kusttrakternas luft 
och mark befintliga saltet. Det blir därför nödvändigt att 
undersöka, huru lafven förhåller sig till detta. 
Såsom jag redan (sid. 8) nämnt, går Ramalina scopu- 
lorum på Nordkullens strandklippor ned till 5 meters höjd. 
Den kläder klippbranterna vid hafvet från denna nivå ända 
upp till platåns kant. Och icke nog därmed. Den anträffas 
också på de höjder, som resa sig öfver platåns yttre delar. 
Vid mikrokemisk undersökning af individ från den nedersta 
delen af Ramalina-baltet fann jag den innehålla klor i mycket 
stora mängder. Talliumkloridkristallerna voro mycket tal- 
rika och vackert utbildade. — Redan på individ från 30 
meters höjd var dock reaktionen afsevärdt mindre intensiv. 
Denna förändring var genomgående för alla de 16 af mig 
undersökta individen från nämnda nivå. Slutligen hämtade 
jag ett antal från den 95 m. ö. h. belägna kullen Utsikten. 
De visade endast mycket fåtaliga och små kristaller. Klor 
kunde alltså i alla från nämnda lokal härstammande individ 
påvisas i blott helt ringa mängd. Det var tydligt, att 
nämnda plats befann sig på den linje, innanför hvil- 
ken marken blir så klorfattig, att lafven ej kan upp- 
taga klor ur densamma. 
Nu är det att märka, att längre in i landet än på dessa 
höjder, som resa sig från platåns yttre delar, har jag icke 
funnit Ramalina scopulorum. Den saknas i de inre delarna 
af Kullabergsplatån, äfven där berggrunden är blottad t. ex. 
på de här och där i furuskogens gläntor uppskjutande berg- 
hällarna och de mot land vända bergsluttningarna på större 
afstand fran hafvet, och det fastän dessa bergytor delvis äro 
kala, delvis bevuxna med endast sparsam växtlighet. Laf- 
vens utbredning synes alltså sammanfalla med ett 
bälte af så salthaltig mark, att den därur kan upp- 
taga klor. 
Nu skulle ju detta möjligen kunna förklaras på så sätt, 
att längre in vegetationens sammansättning förändras i för 
nämnda art ogynnsam riktning och att det är uppträdandet 
af starkare arter, som hindrar Ramalina att tränga längre in 
i landet. Men detta är föga sannolikt, ty äfven längre in 
träffas klipphällar med sådan laf- och mossvegetation som i 
Ramalina-bältet. Därtill kommer, att nämnda art, såsom 
