JOHN FRÖDIN, KUSTKLIMATETS VÄXTGEOGRAFISKA BETYDELSE. 53 
påvisa spår af klor. Detsamma var förhållandet med Vacci- 
nium Myrtillus från 25-meters-nivan, d. v. s. där Ramalina 
ännu förde klor i afsevird mängd och hade normalt utseende. 
Likaså var det vid Grundsund omöjligt att erhålla den rin- 
gaste klorreaktion i Vaccinium vitis idea, ehuru individen 
insamlats från en lokal af blott 15 meters höjd och belägen 
tätt intill öppna hafvet. En annan art af samma typ är 
Gyrophora proboscidea. Den togs på ungefär samma plats 
som den föregående, tätt invid en annan klipphäll, som var 
klädd med Ramalina, hvilken visat sig vara mycket starkt 
klorhaltig. Det oaktadt befanns det trots omsorgsfulla under- 
sökningar fullkomligt omöjligt att erhålla en enda klortallium- 
kristall i densamma. Den visade sig alltså vara ett slags 
motsvarighet till Penicillium, som Pursr odlat i 6 ?/o-ig kop- 
parsulfatlösning utan att sedan i cellsaften kunna påvisa detta 
salt i större koncentration än 0,05 °/, (49, sid. 246). 
De tre grupper, som jag här uppställt, äro naturligtvis 
ingalunda skarpt afgränsade mot hvarandra, utan många arter 
stå på öfvergången mellan dem. Af de klorskyende formerna 
finnas åtskilliga, som på starkt salthaltigt substrat verkligen 
upptaga klor, ehuru i ringa mängd. En sådan är Oxalis 
Acetosella. På Kullen hade den här och där från lind- och 
ek-bältet vandrat ned i platåns mot hafvet vettande brant. 
Individ insamlade där på 25 meters höjd, alltså där Rama- 
lina och Sedum maximum ännu voro starkt klorförande, 
visade icke ett spår af klorreaktion. På ett ställe hade arten 
emellertidg ått ned till 6 meters höjd ö. h., d. v. s. nästan 
till öfverspolningszonens öfre gräns. Dessa individ uppvisade 
verkligen klortalliumkristaller, visserligen ej särdeles många, 
men vackert utbildade. 
Dessa klorskyende växter, som SCHIMPER på grund af 
deras låga klorhalt kallar halofoba (58, sid. 147), äro såle- 
des detta ej alltid i den mening att de undvika starkt salt- 
haltig mark. SCHIMPER har själf genom exempel visat detta 
(58, sid. 151). Och jag skulle till dem jag själf här ofvan 
anfört äfven kunna lägga Erica Tetralix. Nyssnämnde för- 
fattare räknar den till halofoberna (58, sid. 147). Detta är 
ju sannolikt redan på grund af dess släktskap med de ofvan- 
nämnda klorskyende ljungväxterna. Likväl fann jag på ett 
skär utanför Grundsund följande arter växa på den af tång 
bestående öfversta driftranden och äfven ett stycke nedanför 
