10 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 11. N:0 4. 



logie und Biologie der Algen, Bd. II (s. 293), såsom »Polster, 

 Scheiben, Krusten» rubricerade biologiska algtyperna. Dessa 

 kunna med Oltmanns anses såsom reduktionsformer (sol- 

 former) från mera löst byggda typer (skuggtyper). De redu- 

 cerade formerna ha än fixerats till organisationstyper af 

 systematiskt värde, än äro de blott tillfälliga lokalformer. 



I förra fallet kunna antingen några af de nämnda biolo- 

 giska formerna hafva blifvit till oföränderliga organisations- 

 karaktärer för den eller den arten eller släktet (t. ex. Ela- 

 chista scutulata, Leathesia), som då alltid äro fixerade på ett 

 underlag, eller ock kunna (såsom hos si. ^gagropila enligt 

 Brand) ett större eller mindre antal af dessa former (inel. 

 segagropila-former) uppträda hos hvar och en af släktets arter, 

 med polymorfien dock aldrig öfverskridande den »kontra- 

 herade» typen. 



Förutsättningarna i andra fallet för segagropila-formers 

 bildande äro i princip desamma som hos Cladophora-sega,gro- 

 pilerna, d. v. s. i första rummet det m. e. m. trängda växt- 

 sättet hos hufvudformen. Detta torde förklara, att t. ex. hos 

 släktet Sphacelaria segagropila-formen är känd endast för den 

 af mycket täta tofsar utmärkta Sph. cirrhosa och icke för de 

 andra arterna med mindre rikgreniga skottsystem (jfr Kjell- 

 man 1890). Hos släktet Mgagropila är benägenheten till ut- 

 bildning af den biologiska segagr.- formen (bollformen) stor. — 

 Hvad som i öfriga aegagropila-fall kan hänföras till annat än 

 »eine reine Wachstumserscheinung» (Kjellman), är ej kändt 

 (WiTTROCK nämner ej något därom). 



Ett visst slag af tillpassning torde i allmänhet medverka 

 vid en segagropilas bildning. Denna tillpassning är — ana- 

 logivis att döma — att uppfatta som en under ökad inso- 

 lation speciell assimilatorisk ljustillpassning, som 

 visar sig i den — om förhållandena i ett solblad påminnande 

 — radiära, palissadartade riktningen på de tätt ställda assi- 

 milationsskotten i den perifera individmassan. 



Den m. e. m. sfäriska växtformen, som sträfvar 

 till största möjliga volym inom minsta möjliga 

 yta, vittnar om extrema yttre förhållanden, som 

 inom gränserna för organismens plasticitet tvingat 

 densamma till den strängaste hushållning under trög 

 näringsomsättning. — Ofta återkommande hos högre 

 växter såsom xerofil typ, är den strängast genomförd 



