J. E. LJÜNGQVIST, BIDRAG TILL ^GAQROriLA-FRÅGAN. 29 



för stark insolation (jfr formserien å ss. 11—12) ocii lida så- 

 lunda ej heller under sin jegagropila-forni däraf. 



Är sålunda den direkta insolationen såsom formativt ret- 

 ningsagens på en växtkropp med ett a priori tufformigt 

 och trängt växsätt (hvilken förutsättning i växsättet jag 

 med Kjellman måste anse som den allra väsentligaste för 

 aegagropila-fenomenet) att anse såsom den viktigaste ekolo- 

 giska faktorn att räkna med vid aegagr. -problemets lösning, 

 så behöfver det ju å andra sidan knappast påpekas, att en 

 viss beskaffenhet hos ståndorten i sista hand afgör, om i den 

 eller den sjön en fakultativ segagropila-art skall kunna prestera 

 den specifika jegagropila-formen eller ej. 



Ihågkommes vidare, att det är syd västvinden, som inom 

 det kända cegagr o pila-området (norra och mellersta Europa) 

 är den vanligaste sommarvinden, som sålunda drifver sega- 

 gropila-moderkolonien till en längszon utmed vattenområdets 

 norra-östra stränder,^ så är det dessas bottenbeskaffenhet det 

 gäller, i^gagropila-gynnande är då en botten med ett relativt 

 tunt lager lätta och luckra svämprodukter (vanligen torf- 

 detritus); en starkare ackumulativ botten hindrar genom öf- 

 vervallning bollens m. e. m. roterande rörelse samt upplöser 

 den så småningom genom beskuggning. En sjös erosionsom- 

 råden äro sålunda ofta segagr. -ståndort, deras ackumulations- 

 områden det aldrig. 



Sålunda är för Mästermyrs vidkommande den lilla fynd- 

 ortsjön för välutbildad Scytonema cegagropila det m. e. m. 

 sammanhängande torfbottensbältet utmed de norra och östra 

 stränderna med tämligen tunn blekepålagring (jfr s. 15). I 

 de större myrsjöarna däremot, i hvilkas CÄara-bankar och 

 blekebottnar väl påträffas de båda fakultativt aegagr. -bildande 

 Scytone^na-aüViQYWSi, men ej eller blott rudimentärt (som små, 

 formlösa klumpar) deras «egagr.-stadier, saknas större sam- 

 manhängande, från tjockare blekelager fria bottenpartier. 

 Där verkar också den starka blekebildningen och sedimente- 

 ringen segagropila-hämmande liksom ock den för starka brän- 

 ningen utanför deras erosionsstränder gör det (t. ex. östra 

 Storträsk). 



* I alla uppgifna fall ha gRgagr.-bollarna haft en motsvarande lokali- 

 sering t. ex. i Zeller- och Sorösjöarna (Österrike och Danmark); fjmdorten 

 för Sphacelaria cirrhosa f. £egagropiIa är enl. Wittrock en mot söder öppen 

 grund hafsvik å Gottlands ostkust. 



