K. O. E. STENSTRÖM, EXPOSITIONENS INFL. PA VEGETATIONEN. 3 
Kap. I. Inledning. 
Det ar ett sedan linge iakttaget sakforhallande, att ve- 
getationen pa sluttningar, bergssidor o. s. v. erhaller en vä- 
sentligt olika sammansättning och pragel, allt efter som lokalen 
är exponerad mot olika väderstreck. I vegetationsskildringar 
fran olika länder finner man denna företeelse mangen gang 
omnämnd liksom sedan gammalt praktikens man, tradgards- 
odlare, landtbrukare och skogsmän varit medvetna om expo- 
sitionens betvdelse och vid sina arbeten tagit vederbörlig hän- 
syn härtill. Saval for de enskilda arternas utbredning som 
for fördelningen af de växtformationer, som förläna landska- 
pet dess utseende och karaktär, spelar denna faktor en viktig 
roll och ager härutinnan en mera allman vaxtgeografisk be- 
tydelse. Mest utprägladt framtrader vanligen expositionens 
inflytande vid en jämförelse mellan nord- och sydsluttning- 
arne, — den ar salunda närmast en besträlningsföreteelse — 
men inom manga smärre omraden, dar det ofta blaser myc- 
ket fuktiga eller mycket torra vindar i en bestämd riktning 
eller där andra växtgeografiska faktorer mera ensidigt göra 
sie gällande, förete äfven de öfriga sluttningarna betydande 
skillnader i vegetationens allmänna karaktär och skaplynne. 
Hvad först värt eget land beträffar, äro flera förhällan- 
den, som ha sin betydelse för hela landskapskaraktären och 
som närmast sammanhänga med expositionens inflytande, 
mänga gänger observerade och i litteraturen omnämnda. I 
det stora, vidsträckta, endast här och där af odlingen afbrutna 
skogsomrade, som fran fjällens fot sträcker sig anda ned i 
Värmland, Dalarne och Gästrikland spelar expositionen en 
betydande roll vid de olika skogstypernas fordelning. Syd- 
sluttningarne äro varma och torra och intagas af tallskogar, 
oftast med ett hvitt, ljust laftäcke pa marken, under det 
att nordsluttningarne föredragas af granskogens tata, slutna 
vaxtmassa. Detta kan iakttagas säväl pa de i Oster och 
vaster ofta gaende asarne och bergskammarne, som uti dei 
samma riktning löpande floddalarne. Ehuru denna regel långt 
ifrån är utan undantag, äger den dock så pass stor allmän- 
giltighet, att afvikelser därifrån alltid väcka den vane skogs- 
mannens uppmärksamhet !. 
1 Set. ex. TH. Ó. (TH. ORTENBLAD). Jordmånens inflytande pa barr- 
trädens fördelning. Skogsvännen 1904, pag. 82—86. Mariestad 1904. 
