K. O. E. STENSTRÖM, EXPOSITIONENS INFL. PA VEGETATIONEN. 39 
som hörande till denna grupp nämnas följande: Alyssum caly- 
cinum, Anchusa officinalis, Anthemis tinctoria, Artemisia ab- 
sinthium, Barbarea vulgaris, Bunias orientalis, Convolvulus ar- 
vensis, Capsella bursa pastoris, Chenopodium album, Cirsium 
arvense, Cirsium lanceolatum, Echium vulgare, Matricaria ino- 
dora, Thlaspi alpestre, Triticum repens, Tussilago farfara. En 
jämförelse mellan denna lista och den i föregående kapitel 
meddelade öfversikten öfver arternas fördelning gifver vid 
handen, att de flesta af dem tillhöra sydsidan: här äterfinna 
vi flere af denna sluttnings mest utmärkande arter. 
Detta star i god öfverensstämmelse, dels med dessa väx- 
ters geografiska härstamning i allmänhet, dels med deras 
ökologiska fordringar. En stor del af dem äro ursprunglingen 
främmande för vart lands vegetation; for manga terde det 
egentliga hemlandet vara att söka i Mellan- och Sydeuropa 
eller i medelhafsländerna, hvarifran flere af de pa akern od- 
lade växterna äfvenledes härstamma. Dels samtidigt med 
kulturväxterna, dels i senare eller mången gang i allra se-' 
naste tid ha de invandrat i vart land, i stort sedt fran söder 
mot norr. Ett icke ringa antal höra dock hemma i var 
svenska vegetation, där de träffas i de växtsamhällen, som 
kläda hafsstränderna, sandfälten eller svedjemarkerna. Såväl 
för den ena som för den andra kategorien gäller dock, att de 
i växlande grad äro xerofilt utbildade, och att de sålunda 
helst älska de torra, varma och solöppna ståndorterna. 
Thlaspi alpestre afviker från de öfriga däruti, att den före- 
drager de för solen mera skyddade nordsluttningarne. Denna 
art har emellertid en väsenligt annan härstamning än de 
flesta öfriga ogräs, i det den nämligen såsom HOLMBOE ! om- 
nämner, närmast hör hemma på Syd- och Mellaneuropas fjäll. 
Den växer på ängar och i klippspringor pa Pyreneerna, Al- 
perna, Jura etc. Med gräsfrö har den inkommit i vårt land, 
hvarest den först observerades omkring midten af förra år- 
hundradet och har sedan spridt sig vida ikring; i Stockholms- 
trakten är den för närvarande ej sällsynt. Artens förkärlek 
för nordsluttningarna låter sålunda förklara sig af dess öko- 
logiska fordringar, sådana de visa sig 1 växtens hemland. 
Bunias orientalis är mera indifferent för en exposition mot 
söder eller norr. I detta sammanhang torde det därför vara 
värdt att påpeka, att dess invandring i vårt land försiggått 
1 Le. pag. 198. 
