TH. M. FRIES, LINNEMINNEN I UPSALA BOTAN. TRADGARD. 23 
Hittills har intet yttrats om ett annat, af Prof. K. fram- 
lagdt skal, hvarmed han söker beröfva flera af honom fällda 
orangeriträd, som jag betecknat sasom Linneaner, denna de- 
ras rättighet. Hvad nu först en af honom 1900 fälld lager 
beträffar, sa är det naturligtvis uppenbart, att äfven om det 
skulle lyckas honom bevisa, att denna blott natt en alder af 
»pa sin höjd 85 ar», sa ar de 6 ännu lefvandes alder därmed 
icke afgjord, utan de kunna mycket val kvarstå sedan LiNNÉs 
dagar. 
Innan vi öfverga till själfva hufvudfragan, ma ännu en 
anmärkning tillatas. I den af mig utgifna Linné-biografien 
har jag, utan att pa minsta sätt klandra, angifvit bristande 
utrymme i frigidariet sasom orsak, hvarför nagra större trad 
faldes eller, sasom Prof. K. heldre önskar kalla det, »utgall- 
rades». Hvad särskildt den falda lagern beträffar, uppgifver 
han »ett svart rötsär» hafva varit orsaken, och jag vill inga- 
lunda bestrida dess tillvaro, ehuru jag aldrig varseblef det- 
samma, liksom jag ej heller vill inlata mig pa fragan, huru- 
vida det med lämplig behandling kunnat botas eller om trädet, 
äfven med detsamma, kunnat lefva ännu åtskilliga ar, såsom 
förhållandet varit (och är) med åtskilliga säkerligen ännu 
mera älderdomsskröpliga träd både i botaniska trädgården 
och vid Linnés-Hammarby. 
Däremot vill jag öppet bekänna, att jag under min pre- 
fekttid mången gång kände mig bekymrad öfver den trängsel. 
som rådde i frigidariet, och som till ej ringa del förorsakades 
af de många och stora lagrarne. Jag vidtog t. o. m. förbe- 
redelser att minska deras antal, dock ej genom fällande, utan 
genom deras öfverlämnande till växthus i Stockholm eller 
Göteborg, de där med pietet skulle såsom stora dyrbarheter 
hafva vårdats. Planen strandade på transport-omöjligheter, 
och den skulle i alla händelser ej kommit till utförande, in- 
nan den understälts de akademiska myndigheternas ompröf- 
ning och vunnit deras godkännande, äfven fastän i de aka- 
demiska statuterna ej föreskrifves något sådant !. 
* Liknande uppfattning hystes ock af min Far, som t. o. m. förkla- 
rade, att han var »öfvertygad, att den maktfullkomlighet, Prefecten hittills 
ansetts ega, är fullkomligen olämplig», och att trädgården »nu i alla fall 
är allt för mycket öfverlemnad åt en persons subjectiva tycken». Hvad 
han med anledning häraf föreslog ledde visserligen icke till något åtgörande 
från det akademiska konsistoriets sida, men det var dock detta, som på 
hans hemställan beslöt om fällande af en del af trädgårdens gamla träd 
och andra mera genomgripande förändringar. (Se Cons. prot. d. 25 okt. 1851). 
