| TH. M. FRIES, LINNEMINNEN I UPSALA BOTAN. TRÄDGÄRD. 31 
Vi komma nu till en grupp af ständigt grönskande barr- 
träd och skola bland dem först taga iden (Taxus baccata) i 
skärskädande. Af denna art funnos tvenne trad, hvilka jag 
sedan femtio ar tillbaka erinrar mig af ungefar liknande stor- 
lek och alltid betraktat som odisputabla Linneaner. Om vin- 
tern intogo de i frigidarium en mera undanskymd plats. dar 
de ej voro till förfäng for andra växter; om sommaren ut- 
flyttades de och adrogo sig uppmärksamhet af talrika besö- 
kande, hvilka visst icke, i likhet med Prof. K.,i dem sago 
nagra »vanprydande» samt »svarhandterliga, skrymmande fu- 
lingar» ', som borde slopas. 
Detta skedde emellertid den 7^» 1900, och nu efteråt gö- 
res försök att bevisa, att de gärna kunde fällas, sasom icke 
kvarvarande sedan LINNEs dagar. Till den ändan framdragas 
de redan ovederhäftiga befunna argumenten: saknaden af 
Taxus i THUNBERGS senare katalog och ärsringtalet *, hvarom 
alltsa ej vidare behöfver ordas. Härtill läggas ännu ett par 
skäl, nämligen: 
1) LINNÉ kände iden såsom vildväxande i Sverige, t. o. m. 
i Roslagen, och räknar den till de »vinterhardiga» *. Da han 
därjämte »var en ganska oförvägen hortikultör», som trodde 
sig kunna pa fritt land vid Upsala odla mandelträd, äkta ka- 
stanjer m. fl, ja t. o. m. tebusken, sa finner Prof. K., »att 
LINNE omöjligen kunde hafva behandlat den svenska iden sa- 
som kruk- och frigidarieväxt». An ytterligare stöd finner han 
i LiynEs disputation: Arboretum suecicum (1759), hvari sages, 
att inhemska plantor lätt uthärda vara vintrar. Konklusio- 
nen blir: LINNÉ hade iden i sin botaniska trädgård, men en- 
dast pa kalljord; alltsa kunna de tva nyss falda exemplaren 
ej hafva varit Linneaner. 
Häremot kan dock invändas: dà LInnsÉ själf i sistnämn- 
med att päpeka, att detsamma äfven drabbar icke blott mina företrädare, 
utan äfven Prof. K. själf, som bade före och under sin prefekttid i ej ringa 
utstrackning begagnat sig af denna sin rättighet. 
* Dessa till det 7 meter höga frigidariets tak naende trad sägas ock varit 
»mycket illa ätgängna», bl. a. »genom de ständiga slitningar, för hvilka de 
voro utsatta vid passagen genom dörren, särskildt med de stora vedbördorna». 
Nägot dylikt iakttog jag aldrig; om sä skett, skulle detta missförhällande 
genast afhjälpts genom baijornas flyttande ett par decimeter åt sidan, hvar- 
till utrymme fanns mer 4n nog. 
> Räkningen af arsringar blir här synnerligen osäker till följd af stam- 
mens genom utsprang och djupa inbuktningar mycket oregelbundna form. 
> Sa öfversätter Prof. K. »Hiemales»; LInsÉ själf däremot öfversät- 
ter det med »Barr-trän» (Arb. Suec. p. 9). 
