THEORIN, OM VÄXTTRICHOMERNA. 15 
trichomet, och deras cellrum slutade en bra bit fran spetsen. 
Deras yta var mycket mindre knottrig, och mellanliggande 
ytceller hade ej nagon utbuktad yttre vägg. Pa stipelkan- 
terna voro trichomerna till form och riktning mest lika blad- 
kantens smätaggar, men stipeltrichomerna voro nägot kor- 
tare, 0,138 mm. långa. vid basen bredare samt hade smalare 
väggar, större cellrum och flere cutieular-ojämnheter. De 
öfriga ytcellerna hade raka, yttre väggar. I stipelflikarnas 
spets fanns en kortskaftad colleter med rätt langa, radialt 
sträckta ytceller. Pä blomskaften finnas här och hvar rader 
af ytceller, som utstjälpts till cirkelsegment, hvilka dock aro 
lägre än pa fodret. 
Weingertneria canescens (L.) De trinda strabladen aro 
rundt om tätt besatta med scabritier, som alla äro ovanligt jamn- 
stora eller omkring 0,05 mm. i vanlig riktning (fig 10). Bas- 
delen ar i längdgenomskärning nästan kvadratisk. Deras fria 
del, som är nära nog helt väggfylld, står rakt ut från bas- 
delen men har sin öfre kontur betydligt längre än den undre 
eller är så pass krökt, att deras spets blir parallell med växt- 
ytan. Bladslidans scabritier, som stå glest, äro betydligt 
mindre (fig. 11). Isynnerhet gäller detta scabritiernas fria 
del, som slutar antingen med en kort smal spets eller med en 
än kortare afrundning. På skärmfjällens rygg befintliga sca- 
britier likna fig. 10, men deras fria del, som är längre, står 
snedt mot basdelen, är rakare och belägen närmare intill 
växtytan. 
Carex maritima O. F. Mill. Denna växt är, såsom 
synes af följande beskrifning, jämförelsevis svagt beväpnad, 
något som ofta är händelsen med gräs och halfgräs, som 
växa i eller vid vatten!. Öfre delen af bladkanten har vis- 
serligen rätt stora småtaggar (fig. 9), men dessa alstra ändå 
en obetydlig sträfhet, emedan de efter hela sin längd befinna 
sig nära parallellt med växtytan. Detta blir händelsen, eme- 
dan den hudcell, som förvandlats till småtagg, står högre 
än bakom varande, oförändrade hudceller och mycket högre 
än närmaste, framför varande hudcell. Därigenom har det 
blifvit möjligt för den rätt långa basdelen att från sin fram- 
ände låta den fria delen växa ut rakt framåt. Likväl vetter 
den fria delens spets något litet utåt och från basdelens bak- 

! Jfr »Nya bidrag», pag. 23. 
