THEORIN, OM VÄXTTRICHOMERNA. 17 
' 
drages, så att håret 0,045. mm. fran basen är 0,011 mm. 
bredt för att sedan afsmalna något mer och därpå bibehålla 
nüstan samma bredd till närheten af spetsen. Dessa här, 
som alltid äro tunnväggiga och nägot likna spindelhären hos 
Bromus (»Bidrag», pag. 177 och 178) utgöra liksom en botten- 
ull. De aro talrika pa den späda stjälken men sitta glest 
på den gamla. Pa foderflikarna finnas har af den första 
sortens form och af den andras längd. Ofre delen af frukt- 
ämnet och nedre delen af stiftet aro mycket hariga. Haren, 
som här ha den form fig. 7 utvisar, kunna bli 1 mm. långa, 
hvarvid deras smala del är ofantligt mycket längre än van- 
ligt, och deras utvidgade del utgör en obetydlighet af det 
hela. Pa bladkanten sitta smataggar riktade mot bladspetsen 
(fig. 8), ha en längd af 0,112 mm. i vanlig riktning och aro 
tydliga formförändringar af de smala haren. Hos smataggen 
aterfinnes nämligen härens nedre, utvidgade del, som dock 
hos smataggen är dubbelt vidare och mycket längre än här- 
bulbus, medan själfva haret är väldigt reduceradt till en 
kort, 0,055 mm. lang, smal, framåt krökt och vaggfylld spets. 
Bladskifvan har rundade, encelliga och färglösa glandler pa 
ett kort skaft. Men pa foderflikarna finnas glandler, som 
utgöras af 1 eller 2 jämsides staende celler och sitta pa ett 
skaft af 2 sådana celler, som dock äro tillsammans mycket 
smalare än glandeln. Denna har har gulaktigt innehåll. 
Galium saxatile L. Pa somliga blads kanter finnas 
nägra smätaggar, som vetta än framat än rakt utät (fig. 18). 
Hos andra blad finnas alls inga. Med anledning häraf kan 
man tycka, att G. saxatile-smätaggar förekomma hos arten 
blott för att förläna den likhet med andra Galium-arter. 
Smätaggen hos G. saxatile har en lag men i bladkantens 
riktning lang basdel, som nära midten är nagot högre, hvari- 
fran den smäckra, till det mesta vaggfyllda och hvassa fria 
delen utgar. Smätaggen kan vara 0,1 mm. i vanlig riktning. 
Dessa smataggar ha längre och smalare fri del, an de ha 
hos G. aparine, palustre och mollugo. Cellvaggen ar tjoc- 
kare hos G. saxatile-smataggarna än hos motsvarande pa apa- 
rine och palustre men betydligt svagare än hos mollugos. 
Hesperis matronalis L. Pa stjälk och bladkant finnas 
sträfhetsalstrande har. De bli föga längre än 0,5 mm. och 
äro vanligen isynnerhet pa bladets nerver och kant betyd- 
ligt kortare. Haren äro encelliga och i regeln gaffelgreniga. 
Arkiv för botanik. Bd 4. N:o 18. 2 
