2 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 7. NIO 7. 



på vegetativa karaktärer uppställda arterna. Endast en 

 mindre del at dessa arter äro emellertid hittills beskrifna. 

 Åtta arter komma på släktet Equiseiites Sternberg, hvilket 

 omfattar former, som ej väsentligt skilja sig från de nutida 

 Equisetum-artema,. Den nionde är den genom Nathorsts 

 arbeten väl bekanta Schizoneura hoerensis Schimper. 



Det af Schimper uppställda släktet Schizoneura omfattar 

 enligt hans diagnos Equisetum-artade växter, som på ett yngre 

 stadium hade rundt stammen sammanhängande, hela blad- 

 slidor, hvilka emellertid sedermera mer eller mindre oregel- 

 bundet klöfvos i bladlika segment. Dessa blad kunde allt 

 efter den olika graden af uppdelning hafva en eller flera 

 nerver hvardera; då klyfningen gick som längst, uppkommo 

 långa, gräslika, 1-nerviga blad, ofta af betydlig längd. Typiska 

 representanter för Schizoneura äro bland andra Sch. gondwa- 

 nensis Feistm. och Sch. paradoxa Schimp. Dessa visa alla 

 stadier af uppdelning af bladslidan, från tvenne breda, mot- 

 satta, mångnerviga segment ända till en mångtalig krans af 

 smala, gräslika, 1-nerviga blad. Hos Schizoneura hoerensis och 

 äfven hos andra närstående arter träffas däremot alltid långa 

 (12 cm. och mera), fria blad med konstant en enda nerv. Så 

 är äfven fallet på de yngsta grenarna, och det finns ej något 

 skäl, som talar för att bladen någonsin varit förenade till en 

 sammanhängande slida. Dessa arter bilda tydligen en ganska 

 fristående grupp, och det har från flera håll framhållits, att 

 de måhända rätteligen ej borde föras till Schizoneura. då detta 

 släktes hufvudkaraktär saknas hos dem. I öfverensstämmelse 

 härmed för jag af sedda arter i min utförligare uppsats till 

 ett nytt släkte, Neocalamites. Detta skulle då utmärkas huf- 

 vudsakligen af de alltid från hvarandra fria bladen. 



Genom denna karaktär erbjuda hithörande växter en afse- 

 värd likhet med de bladbärande grenarna af den paleozoiska 

 tidens Calamiter, t. ex. af släktet Asterophyllites. Men denna 

 likhet är ej den enda. Äfven den anatomiska byggnaden 

 företer vissa drag, som erinra om de paleozoiska formerna. 

 Särskildt gäller detta bladspårens förhållande. Hos Equisetum 

 inträder som bekant från Ii varje blad ett enkelt kärlknippe 

 i stammen. Det löper sedan fritt ned genom ett internodium 

 och delar sig vid närmast undre nod i två strängar, som 

 förena sig hvardera med ett af de vid denna led inträdande 

 bladspåren. Kärlsträngarna i två på hvarandra följande in- 



