4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 7. N:0 7. 



Schizoneura. Strängt taget känner man hittills ej några vik- 

 tigare karaktärer, genom hvilka de afvika från dessa. Många 

 författare använda därför äfven om de fossila arterna namnet 

 Equisetum. Å andra sidan måste dock vissa betänkligheter 

 möta att utan vidare identifiera så gamla former, om hvilka 

 man vet så litet, med ett nutida släkte. Med tanke på den 

 betydande roll, Equisetaceerna spela i de äldre mesozoiska 

 formationerna, vore det ju märkvärdigt, om de alla skulle 

 höra till precis samma typ som de lefvande arterna. Såsom 

 nedan i korthet skall påpekas, förete de också vissa, förut ej 

 uppmärksammade afvikelser. 



De äldsta mesozoiska Equisetites-avtema, — från trias — 

 erinra genom sin storlek nästan om Calamiterna. Deras sten- 

 kärnor gingo också länge under namn af Calamites. Formerna 

 från i uran äro mindre, men alltjämt väldiga i jämförelse med 

 nutidens. 



Med undantag af Equisetites Münsteri Sternb. hafva de 

 skånska arterna alla en stam med fullkomligt slät yta, hvilket 

 ju är mindre vanligt bland nutidens arter. En art, Equisetites 

 scanicus (Sternb.) [Bajera scanica Sternberg i »Flora der 

 Vorwelt»] visar äfven aftryck af det inre af stammen. På 

 flera exemplar synas tydligt långsgående fåror och åsar, utan 

 tvifvel motsvarande kärlsträngarna. Dessa äro betydligt tal- 

 rikare än tänderna i bladslidan, vanligen omkring 3 — 4 gånger 

 så många. Här återkommer således samma förhållande som 

 hos Schizoneura. Hvarje kärlsträng måste hafva genomlöpt 

 flera internodier (minst 3), innan den gick ut i bladslidan. 

 Afvikelsen från Equisetum måste anses ganska betydande. 

 Den mycket regelbundna stambyggnaden och motsvarigheten 

 mellan antalet kärlsträngar och blad är ju en genomgående 

 karaktär hos detta släkte. Samtidigt visar den näranda af- 

 vikelsen hän mot Calamiterna, hos hvilka en likartad byggnad 

 förekom. 



I lerlagret vid Hör förekomma mycket rikligt cirkelrunda 

 skiflika kroppar med tätställda radierande ärr i kanten. I 

 några fall intaga desamma midten af en kretsformigt utbredd 

 bladslida. Detta visar att de helt visst äro diafragmor af 

 Equisetites-arter, hvilka vid växtens macerering lösgjorts. 

 Deras natur torde äfven utan detta direkta bevis ej vara 

 tvifvelaktig. Så är däremot fallet med de något liknande 

 skifvor, som hos Equisetites gracilis (Nathorst) synas på af- 



