HEINTZE, VXXTGEOGR. ANTECKN. FRÅN TROMSÖ AMT. 3 



Växtgeografis^ nomenklatur. 1 



Den bristande öfverensstämmelse i framställningssätt och 

 nomenklatur som för närvarande är rådande inom växtgeo- 

 grafien,- beror hufvudsakligen därpå, att de ekologiska grund- 

 begreppen: vegetation och växtsamhälle eller växtformation 

 uppfattas så olika af olika författare. Likaså utgår man vid 

 behandling af ett områdes vegetation ensidigt från (de vagt 

 definierade) växtsamhällena. Man erhåller därför vanligen 

 en högst ofullständig bild af vegetationsförhållandena: konst- 

 ladt »typiska formationer». 



I allmänhet användes växtsamhälle eller formation som 

 benämning för hvarje något så när likformig vegetation, vare 

 sig denna är öppen eller sluten. Redan en ytlig undersök- 

 ning visar emellertid, att de hopträngda medborgarna i t. ex. 

 en Phragmites-communis- formation och de långt från h varandra 

 växande individerna på ett flygsandsfält eller i en ökentrakt 

 stå i helt olika förhållande till hvarandra. Eller rättare, i 

 öppna vegetationer äro de olika arterna och individerna full- 

 komligt oberoende af hvarandra. 3 Först i slutna vegetationer 

 inträder ömsesidig beskuggning, ömsesidigt sk}^dd mot inver- 

 kan af vind, rinnande vatten och vågsvall, inskränkning af 

 utrymmet o. s. v. 



Besynnerligt nog ha växtgeograferna ägnat ytterst obe- 

 tydlig uppmärksamhet åt de egendomligheter i de formations- 

 bildande växternas byggnad, som just härröra från deras lif 

 i slutna bestånd, anpassningar, hvilka i det följande samman- 

 föras under namnet »sociala anpassningar».* Dessa sociala 

 anpassningar bero till ingen del af klimatiska eller edafiska 

 faktorer utan ha uppkommit genom arternas och individernas 

 ömsesidiga inverkan på hvarandra. 



' Bör närmast anses som ett förelöpande meddelande. 



'■' Jfr Alb. Nilsson (34). 



8 Här som i det följande tages endast hänsyn till de vegetativa 

 delarna. 



4 Jfr Gbevillitjs (12); Kjellman (28 p. 248); Lindman (30). — Jfr 

 äfven de Warmingska figurerna öfver fristående träd, träd frän utkanten 

 af en tät skog och träd från det inre af en dylik skog, hvilka t. o. m. 

 införlifvats med lärobokslitteraturen: Skärman, Kurs i botanik etc. Stock- 

 holm 1907. — Frågan om lianer och epifyter är behandlad af en mängd 

 författare. — Däremot äro en del sociala anpassningar felaktigt tolkade af 

 JfNGNER (25). 



