8 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 7. NIO 11. 



B. Kulturvegetatioiier. 



a. Åkrar. 



b. Ängar. 



c. Kulturgränsens vegetationer. 



Beträffande benämningen af de olika vegetationsformerna 

 bibehållas de vanliga af Hult och andra författare använda. 

 Särskildt gäller detta om veg., som på samma gång äro verk- 

 liga samhällen. Som gemensam beteckning på torf markernas 

 veg. begagnas dock det norrländska samlingsnamnet myr. 1 

 Myrarna kunna vara utbildade som starrmyrar, (hvit-) moss- 

 myrar eller Sphagnummyrar och rismyrar. Myrtyper af mer 

 lokal natur äro brunmossmyrar och flarkmyrar. 



De olika höjdbältena å fjällsidorna benämnas vanligen 

 (efter Wahlenberg) regioner. Detta namn bör emellertid 

 reserveras för de stora vegetationsområdena af mer enhetlig 

 växtgeografisk och klimatisk karaktär. Höjdbältena kunna 

 lämpligare och etymologiskt riktigare kallas zoner: barrskogs- 

 zonen, björkzonen och alpina zonen.' 2 Äfven som beteckning 

 på djupbältena i hafvet är zon att föredraga: litorala, sub- 

 litorala och elitorala zonen. 3 I insjöar kunna ofta urskiljas 

 trenne mer eller mindre skarpt begränsade bälten: zon med 

 öfverståndare, zon med flytbladsväxter och zon med sänk- 

 växter. 4 



Endast i trakter, där granen fullständigt saknas, såsom 

 i största delen af arktiska Norge, kan man tala om en verk- 

 lig tallzon. Där tall och gran uppträda inom samma område, 

 beror det på rent lokala orsaker, hvilketdera trädet som upp- 

 stiger till högsta höjden öfver hafvet. I Torne Lappmark 

 bildar tallen sålunda barrskogsgränsen å älfsandsaflagringar 

 och vissa grusmarker, torr uttvättad morän etc, medan gra- 

 nen på mer fuktig mark, t. ex. invid Lainio älf, stiger högre 

 upp på fjällsidorna. 



Barrskogszonens öfre gräns bör bestämmas till den linje, 

 dit sammanhängande, om också starkt björkblandade, tall- 

 eller granskogarna. Att, såsom C. P. Ljestadius (29) föreslår, 

 låta barrskogsgränsen gå, där tallen (granen) upphör att vara 

 det träd, som behärskar växtligheten, är — praktiskt sedt 

 — en omöjlighet. 



1 Jfr Högbom (22 p. 179.) 



2 Jfr Alb. Nilsson (34) och Sven Ekman (8 p. 4—7, 84— .85). 

 " Jfr Kjellman (27). 



4 Jfr Selim Birger (4). 



