HETNTZE, VÄXTGEOGR. ANTECKN. FRÅN TROMSÖ AMT. 51 



Veronica longifolia. Denna vackra art utgör de nord- 

 svenska finnbygdernas förnämsta karaktärsväxt ocli kan 

 öfverallt lätt visas vara införd af finska nybyggare och 

 kolonister. 



Vid Siilastoba växte Veronica longifolia på hästgödsel 

 kring fjällstugan och stallbyggnaden ganska sparsamt och ej 

 blommande. Vidare anträffades några få exemplar på en 

 liknande växtplats vid Helligskoven. I Lappland och Norr- 

 botten förekommer Veronica longifolia på många ställen ut- 

 med Råne, Kalix, Sangis, Torne.. Lainio och Muonio älfvar. 

 Följer Torne älf upp till Wittangi, Jukkasjärvi och Kurra- 

 vaara. Äfven anträffad vid Svappavaara och två mil norr 

 om Wittangi vid Sappisadsi skjutsstation. På sistnämnda 

 ställe förefanns växten endast i få exemplar i en hårdvall 

 tillsammans med bland annat Garex festiva, tydligen helt 

 nyligen införd. 1 Utmed Lainioälfven sedd vid Silkimuotka 

 och Ofre Soppero. Flerstädes på slåtterängar, »bäckängar», 

 mellan Soppero och Karesuando. Efter Muonio (Köngämä) 

 älf når växten sin nordgräns i Sverige vid Saarikoski fjäll- 

 stuga. Afståndet härifrån till Siilastoba c. 5 mil. 



I norska Finmarken är Veronica longifolia anträffad fler- 

 städes i de inre delarna och därifrån efter älfvarna ut till 

 kusten. Öfverallt vid eller i närheten af kyrkobyar, gårdar 

 eller fjällstugor. 



Rubus aretieus. Åkerbäret anträffades ej vid Siilastoba, 

 ej heller vid Helligskoven; växte däremot ute vid Skibotten 

 i en hårdvall, dock endast på en mindre, skarpt begränsad 

 fläck. I Torne och Enare Lappmarker når växten upp till 

 Ala (nedre) Kilpisjärvi, längre upp på den östra, finska, sidan 

 än på den svenska. I Torne Lappmark är den spridd i de 

 östra delarna, men blir sparsammare västerut och är endast 

 känd från ett par ställen vid Torne träsk. 



Redan Norman (37 p. 232 — 233) anmärker, att Rubus 

 aretieus i arktiska Norge saknar större, kontinuerligt utbred- 

 ningsfält, utan uppträder på inbördes mer eller mindre skilda, 

 mycket långa och smala strimmor längs de stora vattendra- 

 gen, dock endast längs sådana älfvar, där vattendelaren vid 

 riksgränsen ligger tämligen lågt och i hvarje fall nedom träd- 

 gränsen. Norman antager (37 p. 235), att åkerbärets ut- 



1 Se närmare under Carex festiva 



