H. WITTE. DE SVENSKA AI.FVARVÄXTKRXA. 63 



+ Androsace septentrional i* L. -- Öl., allmän på alla alf- 

 varområden (jfr SjÖSTR. Enum. PL öl. j). 470; Sjöstr. öl. fl. 

 p. 72; Hem. öl. Veg. p. 5). S. Alfvaret ! (Linn. öl. Gotl. Resa 

 p. 72; m. fl.); Borgholms alfvar (Ltnn. Öl. Gotl. Resa p. 57); 

 Ott. !; Fg., Klefva hed allm. !. österplana hed allm. !. 



Förekommer ofta såsom lågväxt dvärgform med smärre 

 blad och fåblommig, ofta till blott en blomma reducerad flock. 

 Hooker säger också om denna växt i »Flora Boreali-americana 

 II. London 1840» p. 119: »An exceedingly variable plant, 

 from 1 to 9 inches high. — - — . Peduncles with a single 

 flower, or an umbell either few- or many-flowered». 



På Klefva hed (Vg.) har jag observerat ett par ex., hos 

 hvilka en blomma i den fåblommiga flocken förskjutits ned 

 på blomställningsskaftet (fig. 4, taf. 1). Dylika ex. skulle 

 kunna anses såsom öfvergångsformer till var. acaulis Retz., 

 hvilken dock ej förekommer på denna lokal. 



var. acaulis Retz. — Öl. (Sjöstr. Enum. Pl. öl. p. 476; 

 Sjöstr. öl. fl. p. 72; Eriks. Alfvarfl. p. 190) S. Alfvaret 

 mångenst., t. ex. vid Wickleby !: Vg., Österplana hed (Östergr. 

 Kinnek. fl. p. 118). 



Med var. acaulis har jag anställt odlingsförsök i Upsala bot. 

 trädgård. Frön, insamlade 1904 på S. Alfvaret vid Wickleby, 

 utsåddes på hösten samma år; af de därvid erhållna plan- 

 torna omplanterades omkring 170 ex. på lika afstånd från 

 hvarandra. Af dessa gingo 151 ex. i blom, hvarvid det visade 

 sig. att 130 ex. (86, nv " ,,) voro ren var. acaulis af den typ. 

 som fig. 2 a, b, c, d, taf. V. utvisa, under det att 16 ex. (10,«o " o) 

 voro öfvergångstyper till hufvudformen, hvilka dock sta var. 

 acaulis mycket nära (se fig. 2d, taf. V); dylika förekomma 

 ofta äfven i alf vårvegetationen (fig. 1 e, taf. V); återstoden 

 5 ex. (3,31 %) syntes tillhöra hufvudformen, ehuru blomställ- 

 ningsskaften voro rätt korta (blott 2 — 5 cm. långa). 



Af dessa odlingsförsök synes sålunda framgå, att den 

 acaula egenskapen är ärftlig. Visserligen syntes ju 3,3 1 % 

 vara typiska, men detta behöfver ej tala emot ärftligheten, då 

 det kan bero på hybridisering med hufvudformen, hvilken äfven 

 förekommer tillsammans med var. acaulis. Genom fortsatta 

 odlingar hoppas jag emellertid närmare kunna utreda, huru 

 det förhåller sig med ärftligheten af denna egenskap. Huru- 

 vida denna var. aciilis uppstått genom mutation eller genom 

 fixering af en genom yttre faktorers inverkan förvärfvad egen- 



