S4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND O. N:0 S. 



landade, i synnerhet på undersidan "starkt ull håriga blad 



och starkt ullhäriga holkfjäll; denna form torde vara en 

 wotioce phala-f orm af f. strida Wnbc4. Nov. Act. reg. soc. scient. 

 Ups. VIII (1821) p. 249 (= ß celandica Ahlqv. K. V. A:s 

 Handl. (1821) p. 301); vid inplantering år 1903 i Upsala bot, 

 trädgård utvisade denna alfvarform redan följande år (1904) ett 

 betydligt kraftigare utseende; stammen var nu rätt hög, starkt 

 grenig, bladen tydligare sagtandade ; hela växten var fortfa- 

 rande rätt starkt ullhårig, ehuru betydligt mindre än på den 

 ursprungliga växplatsen. — öl., S. Alfvaret; Resmo !. 



2) en 10 — 30 (i medeltal c:a 20) cm. hög form, med fin, 

 rödaktig, nedtill alldeles glatt, upptill något hårig, o gr enad 

 stam och långa (de nedre ända till 15 cm.), 2 — 3 mm. breda, 

 alldeles helbräddade, glatta blad och mindre håriga holk- 

 fjäll: denna form torde såsom en nionocephala-f orm kunna 

 hänföras till f. angustijolia Marss. Fl. Neu-Vorpom. p. 237 

 (»foliis elongato-lineari-lanceolatis»). — öl., S. Alfvaret: Thors- 

 lunda (N. Sylvén). 



Vidare har jag i Upsala bot. museums herb, sett en af 

 J. Erikson vid S. Möckleby insamlad, 3,5 — 7,5 cm. hög form. 

 habituellt lik 1). men till alla delar mindre hårig och med 

 kortare, helbräddade blad. 



/. salicina L. -- Öl.. S. Alfvaret: Resmo vid Mysinge 

 (N. Sylvén); Vgr., Österplana hed'. 



Lactuca muralis (L.) D. Don — öl. i springor flerst. ! (jfr 

 Sjöstr. Enum. Pl. Öl. p. 466; S.töstr. Öl. fl. p. 262; Hem. 

 öl. Veg. p. 20); Gtl., Visby alfvar!. 



+ Leontodon autumnalis L. — Öl., allm. på alfvarområdena : 

 S. Alfvaret! (Eriks. Alfvarfl. p. 186; Hem. Öl. Veg. p. 22); 

 Borgholms alfvar !; Högby och Persnäs alfvar (Hem. öl. Veg. 

 p. 31); Gtl., allm. t. ex. Sundre alfvar !, Wamlingbo alfvar !, 

 Xäs alfvar !, Visby alfvar ! ; V^.. Klefva hed !, Österplana hed !. 



Flerstädes på alfvarområdena, särskildt på ÖL, förekommer 

 L. autumnalis i säkerligen flera olika elementararter, hvilka 

 det dock utan odlingsförsök torde vara omöjligt att när- 

 mare utreda. Den i anseende till växsätt och bladens 

 form vanligast förekommande formen (jfr Eriks. öl. Alf. flor. 

 p. 202) torde vara f. coronopifolius Lge, af h vilken f. procum- 

 I» us K. Johans. (Gtl., t, ex. Sundre alfvar!) är en form med 

 mycket smala bladflikar. Hvad hårigheten beträffar, så upp- 

 i rader f. coronopifolius såväl med håriga blad och starkt svart- 



