H. DAHLSTEDT, TARAXACUM CERATOPHORUM. 3 



De olika formerna bebo mer eller mindre skilda utbred- 

 ningsområden, och för några af dem äro dessa ganska väl 

 kända, så att man med hänsyn härtill och till släktskapsför- 

 hållanden, som kunna påvisas, redan nu torde våga att ut- 

 tala en antydan om såväl läget för gruppens utvecklings- 

 centrum som de vandringsvägar, på hvilka några former 

 uppnått sina nutida områden. 



Att döma af de många uppgifter, som anträffas i littera- 

 turen om utbredningen af hithörande former, är gruppen utan 

 tvifvel särdeles rikt företrädd i östra Asiens fjälltrakter. Här 

 har sannolikt i en tidig period dess utveckling påbörjats. 

 Några af dess] former hafva härifrån utbredt sig till de 

 centralasiatiska fjällen. Andra hafva vandrat upp till Ishaf- 

 vets kuster. 



Redan tidigt har en del kommit öfver till norra Amerika, 

 hvarifrån jag sett åtskilliga, ännu outredda former. Från 

 arktiska Nordamerika hafva några sedermera vandrat öfver 

 till västra Grönland, nämligen T. arctogenum och den sä- 

 kerligen tidigare än den nyssnämnda dit inkomna T. groen- 

 landicum. Till östra Grönland hafva däremot dessa ännu 

 ej hunnit sprida sig. Den utbredning, de nyssnämnda for- 

 merna nu äga i västra Grönland, tyder på, att de invandrat 

 under en senare period, än den på båda sidorna af norra 

 Grönland förekommande T. phymatocarpum J. Vahl (jfr. 

 H. Dahlstedt, Studier öfver arktiska Taraxaca). Däremot 

 ger förekomsten 'af T. arctogenum i norra delen af västra 

 Grönland i sällskap med T. hyparcticum Dahlst. (1. c.) 

 otvifvelaktigt vid handen, att dessa båda invandrat ungefär 

 samtidigt och senare än vare sig T. groenlandicum eller T. 

 phymatocarpum. 



En annan gren af gruppen har inslagit på en västlig väg 

 utefter Ishafvets kuster i en så tidig period, att flera af dess 

 former måste hafva uppnått den skandinaviska inlandsisens 

 rand, då den började afsmälta. Åtskilliga af dessa hafva 

 följt efter densamma och småningom trängt allt längre in på 

 den skandinaviska halfön, där en af dem åtminstone nått så 

 långt mot söder, som till Dovre. Därstädes förekommer näm- 

 ligen nu T. cornutum, ehuru på en enda lokal vid Kongs- 

 vold. Dock äger densamma i nordliga Skandinavien en nära 

 besläktad form, T. Hjeltii. Alltefter som klimatet blef var- 

 mare och skogen utbredde sig öfver de lägre fjällen, fördref- 



