II. DAHLSTEDT, TAEAXAOUM CBRATOPHORUM. •'*.'} 



Utbredning: 



Arktiska Sibirien: Behringaeund, Snetke-ön (Drr. Aurkl ii. Abthi h 

 Krause, Reise aacb der Tschuktschen-Halbinsel, 1881, II Berol.); St. Law- 

 rence bay, — **' 65 ° 30 (F. R. Kjellman, I8 2 7v— '7-79, H. St.), Irkaipij 

 ' Long. V. 171° 



Lat. X. <is .V»' R K , K||MAN , s . 78 H St M D _,. Jeni . 



Long. V. 17!t u 28' 

 sei, Mesemkin (A. X. Lundström, L875, H. St.). 



Anm. Etf ofullständig! exemplar trau Lenafloden (N. H. Nilsson) 

 synes äfven höra hit. Likaså synas exemplar, samlade \ r id Taymyrfloden 

 (Exp. Sibir. Acad., L843, .Julio. H. Hafn. ex. H. Acad. Petrop. s. n. T. 

 ceratophorum), att döma af bladformen och holkarnas beskaffenhet tillhöra 

 denna form. 



T. lateritium hör strängt taget måhända ej till T. 

 c er a top hor i formkrets. Den af viker nämligen betydligt 

 genom frukten, som före mognaden är ljusare tegelfärgad, 

 stötande mer eller mindre i rödt, och vid mognaden blir mera 

 brunaktigt tegelröd. Däremot äger den i holkens färg, form 

 och öfriga beskaffenhet stor likhet med flera förut omnämnda 

 former, som hafva korta hornutskott, såsom T. brachyceras 

 och T. a re tog en urn, men som å andra sidan af vika genom 

 helt annorlunda färgade frukter. Till fruktens form påmin- 

 ner den likväl ej så litet om den senare. Den likhet, som 

 förefinnes i fruktens färg mellan denna och T. norvegicum 

 är måhända blott tillfällig; i form och taggbeväpning af vika 

 nämligen bådas frukter högst betydligt från hvarandra. I 

 bladformen kan ej heller någon närmare öfverensstämmelse 

 spåras. 



T. lateritium utmärker sig, som förut är nämndt, genom 

 fruktens färg, vidare genom sina till öfvervägande del nedåt- 

 riktadt flikade blad med ovanligt breda deltoidiska flikar, 

 som pa sin öfre kant äro mer eller mindre groftandade. De 

 yttre bladen, som vid blomningen mera sällan äro förhanden, 

 äro smala, m. e. m. tunglika, och glestandade af nedatrik- 

 tade tänder. Närmast dessa följa ett större eller mindre 

 antal blad, som mot sin bas äro kortflikade och mot spetsen 

 bli allt grundare flikade eller ojämnt groftandade. De vid 

 blomningen talrikast utvecklade bladen få allt bredare flikar. 

 Dessa intaga allt större del af bladets spets (tafl. IS. fig. 2 

 och 3), som pa de inre blir allt smalare (tafl. 18, fig 4). 

 Innanför dessa blad utvecklas mot blomningens slut eller 



Arkic för botanik. Bd. 5. N:o 9. 3 



