341 



Epithel, som ganske ligner det underneden (el. indenfor) liggende, 

 ligeledes plasmafyldte, sukkerproducerende Væv; i dette, der har 

 temmelig store Cellekærner, og som farves stærkt gult med Jodjod- 

 kalium, findes ingen Intercellulærrum, og særlige Karstrænggrene, 

 som ellers saa mange andre Steder føre til de sekretoriske Væv 

 (f. Eks. hos Cerasus, Turneret, Passiflora, Ricinus, Cassia, Hippo- 

 inane, Viburnum Opulus o. a.), ere her ikke tilstede. Det gaar 

 indadtil ret jævnt over i Bladstilkens perifere Parenkym, der er 

 betydelig mere tykvægget og rigelig udstyret med Cellemellemrum, 

 samt i hvilket enkelte, i Retning af Bladstilkens Længdeaxe strakte, 

 temmelig store SI i m celler ere fremtrædende og paa Tværsnit 

 af Bladstilken næsten ligne Slimgange. Betragte vi et Fladesnit af 

 den runde, secernerende Plet, finde vi dens Epiderm dannet af 

 ganske smaa, polygonale Celler; Spalteaabninger og Krystalstjerner 

 findes ikke; en ejendommelig gruppevis Ordning af Cellerne, paa 

 hvilken vi senere skulle give Forklaringen, er karakteristisk for 

 den secernerende Overhud (Tab. IV, Fig. 7). Vende vi os igen til 

 Tværsnittet, finde vi, at de specielle Grænselag, som skiller det 

 secernerende Væv fra det, hvorpaa det hviler, og som flere Steder 

 i Planteriget ellers er tydeligt, ikke alene i Nektarier, men ogsaa 

 i andre Sekretionsorganer (Luffa, Shorea, Dioscorea, Drosera o.a.), 

 ikke findes hos Carapa. Her markeres Forskellen først stærkt, 

 naar Organet og Bladet i det hele taget bliver noget ældre, og 

 Sekretionsperioden er forbi. Der danner sig da paa Bladstilken 

 (og Grenene) den ovennævnte Kork, som giver disse Dele den 

 for dem ejendommelige, mørkebrune, blanke Farve; den dannes 

 ved Tangentialdelinger af første Cellelag under Epidermis, men gaar 

 ved Nektarierne ind i de under Sekretionsvævet liggende dybere 

 Cellelag, saa at hele Organet ved Korklaget isoleres fra Forbind- 

 else med Bladstilkens øvrige, levende Væv ; det secernerende Par- 

 enkym sættes ud af Funktion, dets Celler fyldes med et brun- 

 gult, flobafénagtigt Indhold; Nektariets Rolle er udspillet, og medens 

 det i Bladets yngre Faser var meget letkendeligt, ja endog iøjne- 

 faldende, unddrager det sig nu mere og mere Opmærksomheden. 

 Hvad nu Udviklingshistorien angaar, anlægges Nektarierne paa 

 de meget unge, c. 5 à 6 mm lange Blades Basis, medens de, der 

 findes paa de ejendommelige Apicalorganer, der egentlig kan kaldes 

 Nektariophorer, ere anlagte endnu tidligere. Jeg har særlig under- 



