342 



søgt de basale, og de yngste Stadier, jeg har kunnet finde (paa 

 Grund af Materialets Kostbarhed har der været Grænser for, hvad 

 botanisk Have har kunnet stille til Raadighed), have da paa Tvær- 

 snit vist, hvad man egentlig kan læse ud af de færdige Udviklings- 

 trin, nemlig at Organet anlægges ganske simpelt derved, at et lille, 

 kredsrundt Parti bevarer sin ungdommelige Karakter, medens Ud- 

 viklingen skrider videre udenom det. Paa dette Stadium dele 

 Epidermiscellerne, der paa denne kredsrunde Plet bevare Yder- 

 væggenes oprindelige, ringe Tykkelse, medens de udenom blive 

 noget tykkere og faa en noget sværere Kutikula, sig ved radiale 

 (antikline) Vægge og strække sig tillige i radial Retning; derved 

 opstaar den ovenfor omtalte, gruppevise Ordning af dem, som især 

 ses, naar Nektarialfladen (paa Fladesnit) betragtes ovenfra. Mange 

 af de ved Radialdelingerne opstaaede Celler tangentialdeles atter; 

 indadtil ere de ikke alle lige lange, saa at Epidermisgrænsen imod 

 Vævet indenfor ikke er skarp og jævn. Störstedelen af Sekretions- 

 vævet er saaledes en Epidermaldannelse ; men en Del af Vævet 

 indenfor deltager i Organets Opbygning. Da den senere opstaa- 

 ende Kork er subepidermal, er det derfor ikke underligt, at den 

 sænker sig ind under Nektariet. Man vil paa de unge Stadier 

 finde ikke faa Kirtelhaar paa Overhuden udenom Nektariet; de 

 falde senere af. Det vil saaledes ses, at Udviklingshistorien ikke 

 frembyder særlig interessante Enkeltheder. 



Universitetets planteanatomiske Laboratorium i Februar 1918. 



F i gu rforklari ng. 



Tab. III. 

 Acanthus ilicifolius L. 



Samtlige Figurer ere tegnede med Camera clara og forestille Tværsnit 



af Støtterødder. 



Figg. 1, 2 og 3: Den primære Struktur færdigdannet, c. 5 à 6 mm fra Rod- 

 spidsen, halvt skematisk; Karrene, hvis Stilling er nöjagtig angiven, 

 fremstillede som Prikker, Protohadromelementerne ere mindst (og 

 yderst") ; Leptomet er antydet ved skraverede Pletter. I Figg. 1 og 2 

 j Rodbarkens yderste Begrænsning, Rodens Hudlag, tegnet med; 

 Fig. 3, som er af en lidt sværere Rod, forestiller kun et Stykke af 

 Stelens Periferi ; den yderste Kontur er her Endodermen. 



