4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 16. N:o 10: 
härskande Wahlenbergii-form (se uppsatsens slut), utan någon 
inblandning från annan art. Man nödgas således till följande 
antaganden: arten har växt vild på Upplandskusten under 
en längesen svunnen varmare tid; genom mutation har en 
albinoform uppkommit — en sådan visserligen sällsynt i 
Gallica-gruppen (endast francofurtana känner jag vitblom- 
mig) — och en så uppkommen buske har väckt uppmärk- 
samhet genom sin kontrasterande blomfärg och odlats, innan 
ännu trädgårdskonsten kände det lätta greppet att få dubbla 
rosor (som RB. cinnamomea från urgamla tider odlats i vårt 
land); från detta odlade exemplar har den sedan fått vid 
spridning, men ytterst sällan utom uppsvearnas gamla byg- 
der. »Upplandsrosen» är den således väl förtjänt att kallas; 
den rekommenderas till fortsatt studium av odling och öv- 
riga förbållanden. 
I motsats mot CRÉPINS totala negligerande av fixerat 
artbegrepp — hans R. mollis och R. gallica voro grupper, hans 
R. Fendleri (cinnamomea i den för Nordamerika vanliga mo- 
difikationen med små blommor i kvast), Pouzini (mikrofyll 
retecta) och pomifera (makrofyll minuta) voro elementararter 
— har jag allt från början satt som mål urskiljande av rosa- 
arterna i linneansk betydelse (såsom hans cinnamomea, pim- 
pinellifolia och pendulina): de högsta naturliga, skarpt be- 
gränsade systematiska enheterna inom ett släkte, med en m. 
e. m. specifikt karaktäristisk prägel på samtliga sina organ- 
system. Så som rodologerna för 100 år sedan fattade artbe- 
greppet, Swartz och Fries, Rav och BESSER, SMITH och 
LINDLEY, ditåt strävade tydligen också SCHEUTZ och Wıns- 
LOW, liksom MarssoN i sin bearbetning av Tomentosez i Neu- 
mans flora — alla hans »varieteter» av dessa, som jag sett, 
äro sådana linneanska arter, fast han, en Crépins lärjunge, 
aldrig trott på möjligheten av naturlig begränsning. En helt 
annan sorts arter sökte rodologerna från 1800-talets senare 
hälft, en RIPART, DÉSÉGLISE, H. BRAUN, nämligen de jordan- 
ska arterna, släktets lägsta systematiska enheter, »elementar- 
arterna», även de naturliga och fullt konstanta, men skiljande 
sig normalt endast i en karaktär (se ovan de crépinska, som 
nämnts som exempel), oftast kanske habituell. På dessa har 
även Marsson under sista decenniet haft sin uppmärksamhet 
