42 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 16. N:o 14. 
latum radians. Ligulae apice glabrae. Stylus sat obscurus 
fuscohispidulus. 
Härtill ytterligare några anmärkningar. Stjälkbladen ut- 
göras i allmänhet av ett större och ett mindre, det senare 
ofta braktéartat, men hos kraftigare individ kunna tre blad 
med utbildade skivor förekomma. Bladfärgen är något mör- 
kare än hos H. laeticolor ALMQU. Tandningen är egendom- 
lig, alltid vass och något gles, medelgrov eller tämligen djup, 
men hos spensliga skuggexemplar finare; flera eller färre mel- 
lankanter äro raka eller t. o. m. konvexa, tänderna starkt 
utstående med något framåtriktad udd; enstaka större tän- 
der vid basen äro vinkelrätt utspärrade eller bakåtböjda och 
giva genom kontrasten mot de övriga bladets omkrets ett 
orgelbundet utseende. Det nedre stjälkbladet har stundom 
sin största bredd så nära basen, att denna blir nästan tvär, 
varvid den plägar vara sönderskuren i långa och vassa tän- 
der. Inom inflorescensen är huvudaxeln grov och ofta böjd 
som hos H. prolixum NorkL. Akladiet och närmaste gren 
äro sålunda vid basen utböjda åt vart sitt håll; de längre 
grenarna äro ofta upprepat gaffelgreniga och de särskilda 
korgskaften förlängda. På korgskaften är glandlernas antal 
mycket växlande. Hos de i Danrsr. Hier. exs. IV: 66 ut- 
delade exemplaren äro de glesa, men på vissa stándorter 
(t. ex. torr, sandig mark i Östersundstrakten) eller eljest 
hos enstaka individ synes å ena sidan i profilställning ända 
till 10 à 15 per centimeter, men oftare är antalet blott 2 eller 
3, varvid på enstaka korgskaft glandler alldeles kunna sak- 
nas. Glandlernas antal på korgskaften kan därför ej med 
fördel användas som kännetecken på olika former av denna 
art. Holkarna äro något mera mörkt grönaktiga än hos H. 
laeticolor. Stjárnluddet upphör nästan fullständigt vid hol- 
kens mitt, men ersättes ofta i längfjällens spets av en rudi- 
mentür, knappt synlig spetstofs. På holkens nedre del äro 
stjärnhåren i allmänhet så fördelade, att de äro samlade i 
ytter- och mellanfjällens kanter samt, ehuru något glesare, 
på de mellan dessa fjäll synliga ryggarna av långfjällen (så- 
som hos H. prolixum NoRRL.). Själva holkbasen nedom ytter- 
fjällen är än blott glest stjärnhärig och dà grönaktig, än i 
följd av talrika fina stjärnhår tydligt grågrön. 
H. longimanum är utbredd i Södermanland, Uppland, 
Västmanland, Dalarne, Gästrikland och på Åland, är sedan 
