4 ARKIV FOR BOTANIK. BAND 10. w:o 3. 
med framatlutande topp och äfven pa de öfversta 
med mindre utspärrad udd än hos alla följande; 
taggar svaga, oftast korta och relativt sparsamma, 
med nedätlutande, spensligt midtparti, ofta kort- 
krökta.! 
Ab. Eucaninelle: blad ej sällan papperstunna; färg of- 
vervägande mörkt, mer matt blägrön; öfvervägande 
rak tillspetsning, märkbar äfven pà nederbladen 
(und. underarterna 3 och 6, där öfre bladen ha af- 
satt udd, stark utbildad, mellan- och nederblad trub- 
bad—tvàr topp); sagning glesare och djupare, tand- 
uddar skarpare och mer fränstäende—utböjda; tag- 
gar Ofvervàgande rikliga och kraftigt utbildade, 
midtparti stadigt och i allmänhet n. rakt utstående 
(mer sällan hos underarterna 3—5). 
Ac. Halogene: en för västra hafskusten egendomlig 
grupp, karakteriserad särskildt genom bladens smala 
och mycket långa basparti samt den mycket djupa 
sågningen i långa, tämligen jämnsmala tänder; taggar 
som Aa, sällan af kraftigare byggnad och öfvervä- 
gande krokböjda. 
Undergruppen Conniventes bildar ett tydligt mellanled i 
riktning åt KA. virems WAHLENB., bland hvars specialtyper 
*limitata Mrs. visar uppenbar affinitet. Märkligt är också, 
att ifrågavarande undergrupp i båda sina specialtyper visar 
en geografisk utbredning afgjort längre åt norr än alla öfriga 
glauca-grupper (till Mpd, under det ingen annan glauca är 
känd längre upp åt norr än till Rosl.) och nästan som virens 
Flimitata (denna nar till Ang., om var. dinota får anses dit- 
hörande). 
Under det i alla andra glauca-grupper en stark differen- 
tiering visar sig i skilda specialtyper, ofta, såsom de närmast 
stående, eucaninelle-typerna, ytterligt närstående fastän fullt 
skarpt begränsande, har det åtminstone för mig trots allt 
bemödande ej lyckats att i denna grupps oerhördt rika form- 
område urskilja mer än två fullt differentierade specialtyper, 
nämligen *connivens, urtypen efter min terminologi (jfr »Stud. 
&» s. 74), och dess kortbladstyp *Nordstedtii. Äfven i denna 
ringa differentiering visar sig likhet med R. virens, liksom 
1 Jfr »Stud. &» sid. 13 och 74. 
