ALMQUIST, SKANDINAVISKA FORMER AF ROSA AFZELIANA. 5 
ledes af ScHEUTZ och pa samma resa, en endast genom håriga 
blad fran denna afvikande form (sub-densentula Mrs.). Också 
vid Falkenberg, en efter SCHEUTZ’S och AHLFVENGRENS sam- 
lingar att dóma icke sardeles rik Rosalokal, aro funna tva andra 
pa samma sätt motsvarande ff., gl. (per-)hibernicina Mrs.' och 
glf. per-densentula Mts. 
Ett intressant fall af likartad beskaffenhet ar upptradandet 
af gl. fricans och dess motsvarighet glf. fricantula vid Mölnbo. 
Fricans är en västlig art, hufvudsakligen funnen vid Kristiania- 
fjorden och i Varmland, men afven egendomligt nog i Mólnbo- 
trakten ymnigt fórekommande; fricantula tycks mig vid Kristia- 
niafjorden åtminstone ställvis ymnigare än den förra, är i Vàrm- 
land mig veterligen ej funnen, men upptrader i Mólnbotrakten 
ater vid Sund och Nysund pa ett litet omràde, just i den trakt, 
där fricans är som ymnigast. Inom detta område, pa en 
sträckning af ung. '/, km. i längd, har jag funnit den pa 3 lo- 
kaler (inalles 6 buskar). Det far val anses sjalfklart, att denna 
sammanhängande fricantula-forekomst ej gärna kan ha samman- 
hang med fórekomsten vid Kristianiafjorden utan att den upp- 
kommmit genom mutation af den afven i andra afseenden myc- 
ket föränderliga fricans, ss. en, for öfrigt rätt svagt, hårig form 
— såsom hafvande själfständigt ursprung skulle den, strängt 
taget, systematiskt ej vara att sammanfóra med den norska 
fricantula utan böra uppställas som en skild var. af fricans. 
Men pa den provisoriska standpunkt rodologien ànnu intar nód- 
gas man af praktiska skäl att använda m. el. m. artificiella sys- 
tematiska kombinationer, och jag har dárfór ansett mest prak- 
tiskt att i allmánhet ha gemensam namnbeteckning fór samtliga 
glf., som motsvara en specialart af gl. 
Vid jämförelse mellan ett sådant formkomplex af gif. med 
motsvarande af gl. visar sig nästan genomgående det förra vara 
mycket formrikare. (Jfr »Stud. &» sid. 82, 1). Dels kan nàm- 
ligen harighetsgraden variera i betydlig man; fór att beteckna 
denna gradskillnad använder jag prefixerna tersi- (härighet 
hufvudsakligen pa undersidans nerver) och Airti- (hàrighet 
någorlunda jämnt utbredd öfver båda bladsidorna). Dels och 
förnämligast varierar tandningen — under bibehållande i huf- 
vudsak af samma karaktärer som hos motsvarande gl. — i det 
hänseende, att tandens topp blir allt bredare, därför ock- 
så trubbigare, i sammanhang hvarmed inskärningarna mellan 
! Se Bihanget, anm. till sid. 79. 
