102 ARKIV FOR BOTANIK. BAND 10. w:o 13. 
öfverhufvud, tillkommer ljus färgton i bladverket och intensivt hög färg 
hos kronblad och nypon samt fin, djup, tät sågning (däraf namnet 
erispulata: smákrusig), allt detta starkt påminnande om ff. af conferta 
och kanske ännu mer levigata, hvarför jag också i dessa sag dess närmaste 
släktingar, tills skarpsynta iakttagelser af LINDSTRÖM i förening med 
AHLFVENGREN’S rika formserier uppenbarade dess samhörighet med de- 
curtata. Likheten med *labrosula framträder särdeles stark hos den 
skånska fn, där utom bladens klarare, ljusare, något grågröna färgton 
knappt annat skiljemärke erbjuder sig än de nedre bladens karakteris- 
tiska decurtata-sagning: breda topptánder, ofta n. tvärhugget aftrub- 
bade, åtskilda genom m. el. m. djupa och breda inskärningar. — Boh. 
Koön (endast ett fåtal buskar: A. LINDSTRÖM); Sk. Dalby (J. VAN- 
BERG; 1 »Skand. ff. &» förd till Traaenii). — På båda ställena m. el. m. 
utpräglad super-f. 
Sid. 113, r. 3 uppifrån: tillägges: (till Helgeland: O. DAHL). 
» 115, r. 8 uppifrån: *contractas västra utbredningsomräde har visat 
sig vara betydligt större, såväl åt norr: N. Hamar (F. AHLFVEN- 
GREN) som åt söder: Boh. Lyckorna (F. WULFF), Marstrand 
och Koön mångenstädes (A. LINDSTRÖM); Hall. Varbergstrak- 
ten (2 lokaler: F. AHLFVENGREN); som lokaler ini landet till- 
komma: Og. Linköping (S. Ar.); Vg. Hökensås (K. P. HXGER- 
STROM), 
» oo» or. 7 nerifrån: angående Mölnbo-ffna se nedan *rufula. 
» 116,r. 10 uppifrån: En utomordentligt vacker och väl utpräglad 
sådan uddtandsform har jag kallat v. Hylphersii; från Rosl., 
Ljusterö (A. HÜLPHERS). — Som en uddtands-f. af *contracta 
betraktar jag äfven stenopodon Mrs. 
» 116,r. 14 uppifrån: Efter *contracta insättes: 
35. *rufula Mrs. in sched. (jfr ofvan anm. till sid. 41 r. 3). 
A *contracta differt foliolis + firmis, sepe pzne coriaceis, e cine- 
rascenti obscurius viridulis, maxime elongatis sublanceolatis, basi ty- 
pice cuneata marginibus subrectis, dentibus minus angustis, dorso typice 
longissimo, in ff. duplicato-serratis crebre minutissime denticulato, 
apice minus elongato numquam subulato-acuminato sepius obtusiusculo, 
petalis angustis; f. optime evoluta pene inermis. — Tab. 81. c. (f£. paullo 
minus typica, v. hebescens A. & M.). 
De anförda karaktärerna — gråaktigt mattgrön färgton, starkt 
förlängda, m. el. m. lansettlika blad (smalt—bredt—omv. äggrundt) med 
typiskt vigglik, n. raksidig bas, något bredare och korttoppigare tänder 
med särdeles lång, rak rygg, vid dubbelsågning tätt fintandad, smala 
kronblad, en allmän tendens till läderartade blad, aftrubbade tand- 
uddar samt tagglöshet — äro samtliga ganska relativa och kunna synas 
allt för obetydliga för grundande af ett själfständigt subsp. Å andra 
sidan visa de otvetydigt en egenartad indoles, sträckande sig till nästan 
alla delar, sådan den just kännetecknar det högre artbegreppet. LIND- 
STRÖM, som ensam haft tillfälle att i naturen studera denna typ, och hvars 
formanalys ligger till grund för här gifna framställning, har funnit *ru- 
fula och *contracta alltid väl åtskilda och utan svårighet skiljbara, och 
min erfarenhet af de Ahlfvengrenska ffna från Varberg har varit den- 
