20 ARKIV FOR BOTANIK. BAND 10. w:o 16. 
ifran med regnvattnet tillfóres jorden, ej kan bli sa stort, 
som saltmängden i den af vågorna bespolade och bestänkta 
litoralzonen. Men sa smaningom torde det dock kunna blifva 
ganska ansenligt, och dessutom inverka enligt Jost äfven be- 
tydligt utspädda saltlösningar på växtlifvet. 
Jag anser det på ofvannämnda grunder vara tydligt, att 
det är markens genom koksaltet framkallade fysiolo- 
giska torrhet, som är en af de viktigaste förklarings- 
grunderna till fjällväxternas förekomst i det fuktiga 
norska kustlandet. Men liksom barrskogsregionens växter 
mer eller mindre väl och somliga icke alls kunna tåla vid 
saltet, så förhåller det sig helt visst också med fjällväxterna. 
Ty annars skulle de säkerligen ännu mycket allmännare än 
nu är fallet förekomma i det yttre norska kustbältet, där 
både fuktighets- och temperaturförhållandena (se nedan) äro 
gynnsamma för dem, och det är ej omöjligt, att det atmosfa- 
riska och terrestra saltet är en af orsakerna till, att åtskil- 
liga af vissa författare såsom »kontinentala» betecknade arter 
af våra alpina växter ej gå ned till det norska kustbältet 
och blifva mera »insulära». Och en sådan uppfattning veder- 
lägges åtminstone ej af det kända faktum, att i de arktiska 
områdena samma arter ofta anträffas på kusterna, ty på 
grund af klimatologiska och fysikaliska förhållanden är luf- 
tens salthalt där helt säkert obetydlig och markens till följd 
däraf liten eller ingen. 
Innan jag går vidare i diskussionen om klimatfaktorernas 
betydelse för fjällväxternas utbredning vid den norska kusten, 
vill jag först något uppehålla mig vid ett par intressanta 
specialfall, som jag träffat, af ifrågavarande växtgeografiska 
anomali. Det ena gäller Silene acaulis. Denna är visserligen 
af SERNANDER (71) omnämnd från fuktiga lokaler. Men BLYTT 
förklarar bestämdt, att den hör hemma på torra ställen, och 
Fries och MÅRTENSSON (25, sid. 73) angifva uttryckligen, 
att den tillhör fjällheden. Hela dess habituella karaktär an- 
tyder ju också den utpräglade xerofyten. Själf har jag i 
fjällen blott sett den på torra lokaler, eller åtminstone så- 
dana som under vegetationsperioden äro torra. En typisk 
ståndort från Nieras i Lule Lappmark må anföras. Där växte 
950 m. ö. h. på en delvis grusbetäckt cirka 2 kvm. stor 
klipphäll af förskiffrad syenit följande arter (se bild 1). 
