JOHN FRÓDIN, FJALLVAXTER I BARRSKOGSREGIONEN. 4l 
istiden ha invandrat norrifràn. Kanske fortlefde den under 
den sista nedisningen pa det isfria omradet i nordligaste 
Skandinavien och pa Kolahalfön och har sedan dess därifrån 
utbredt sig öfver norra Fennoscandia. Men att växten äfven 
kommit till sitt sydligare utbredningsgebit fràn dessa nord- 
liga regioner máste anses synnerligen osannolikt. Ty hvarfor 
skulle den dà saknas i den 500 km. vida stracka af mellersta 
Norrland, som skiljer det sódra utbredningsomradet fran det 
norra? De fa kustlokalerna i Norge sóder om Nordland skulle 
mójligen kunna gifva anledning till det pastaendet, att arten 
denna vag spridt sig till Vestlandet i senglacial tid och där- 
ifrån kommit upp i Dovre och Jotunheimen, hvarefter den 
utdött af okända skäl i den nedanför liggande kustzonen. 
Att så tillgått är emellertid osannolikt redan därför, att Golf- 
strömmen vid norska kusten rör sig i motsatt riktning. Till- 
varon af det sydliga utbredningsområdet blir därför synner- 
ligen gåtfull, för så vidt det ej bekräftas, att berggrundens 
ovanligt svaga och otydliga isskulptur på vissa delar af Vest- 
landet t. ex. vid mynningen af Romsdals fjord beror på att 
dessa trakter varit isfria under den sista nedisningen (62). 
Är detta fallet, har arten sannolikt hållit sig kvar därstädes 
alltsedan interglacialtiden och efter isens försvinnande spridt 
sig upp i höglandet. 
I nordligaste Skandinavien har också arten liksom en 
del andra väst-arktiska former, såsom jag nyss nämnt, tro- 
ligen öfvervintrat under den senaste glaciationen för att efter 
densamma i likhet med dem långsamt utbreda sig mot söder. 
Rent växtgeografiskt sedt utgör den alltså i vårt 
land en subalpin och silvin motsvarighet till sådana 
högalpina arter med ursprungligen västarktisk här- 
komst som Cassiope tetragona, Arnica alpina, Pedicularis 
hirsuta (cirkumpolär), P. flammea, Melandrium affine och 
Arenaria ciliata. Och egendomligt nog har den pa sin vandring 
mot sóder hunnit i stort sedt lika làngt som de fyra forst- 
nämnda af dessa, nämligen till Pite älfs dalgång. 
Denna grupps utbredning sóderut gar pafallande lang- 
samt, om man jämför den med den hastighet, hvarmed en 
del östliga invandrare spridt sig öfver stora delar af vårt 
land. Sa har ju HEINTZE påvisat, att Ranunculus lapponicus 
först samtidigt med granen inkommit till Sverige, men på 
den korta tid, som sedan dess förflutit har den ju hunnit 
