52 ARKIV FOR BOTANIK. BAND 10. w:o 16. 
nära Öfverensstämmande med den norska västkustens, nüm- 
ligen stor fuktighet. Denna fysikaliska likhet blef dock i 
fysiologiskt hänseende en väsentlig olikhet. Fjällväxterna, 
som alla äro mera eller mindre xerofila, kunna en- 
dast tack vare saltet persistera på den norska väst- 
kusten, trots dennas fuktiga klimat, och ej tack vare 
detta (se ofvan). En klimatförändring i Norrlands inre delar 
i maritim riktning bör visserligen hafva medfört ökad neder- 
börd och luftfuktighet men ej något tillskott af salt till luf- 
ten eller marken och måste därför äfven af denna orsak ha 
hämmat fjällflorans framträngande och snarare hafva drifvit 
densamma tillbaka. 
Det klimat, som antages hafva rådt under den s. k. sub- 
atlantiska tiden, skulle visserligen hafva gynnat de alpina 
formernas nedvandring genom sin låga temperatur, men den 
större fuktigheten måste hafva motverkat denna gynnsamma 
faktor. 
På grund af dessa förhållanden måste jag anse, att de 
så kallade relikterna, om de verkligen äro sådana, härstamma 
från senglacial tid. En liknande åsikt har också, utan mera 
ingående motivering, förut uttalats af SAMUELSSON (64, sid. 
253), hvilken för öfrigt synes hylla det SERNANDERSKA åskåd- 
ningssättet i fråga om Skandinaviens postglaciala klimatut- 
veckling. 
Emot en sådan uppfattning af relikternas ålder har bland 
annat anförts, att den långa tid, som förflutit sedan isens 
afsmältning, gör det osannolikt, att de kunnat bibehålla sig 
på sina nuvarande lokaler, alltsedan senglacial tid (70, sid. 
196). Genom kvartärgeologiens nyaste rön förfaller dock 
detta argument alldeles, ty enligt det resultat, till hvilket 
DE GEER i sina senast epokgörande undersökningar har kom- 
mit, är den tidrymd som förflutit sedan inlandsisen afsmälte 
från Jämtland många gånger kortare än man förut trott, 
blott 7000 år (29). 
Äfven de s. k. glaciala pseudorelikterna i Mälardalen 
kunna alltså väl anses härstamma från den subarktiska flora, 
som under afsmältningstiden på något afstånd från iskanten 
följde denna mot norr. Att nämnda förekomster delvis ligga 
på det senglaciala hafvets forna botten, ja, t. o. m. litorinahaf- 
vets, bevisar naturligtvis ingenting om växternas nedvandring 
under den ena eller andra perioden. Det är nämligen klart, 
