4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 3. NIO 2. 



Groddplantsstadiet . 



Under tiden bar hnfvudroten nått en ganska afsevärd 

 storlek. Kraftiga rothår utvecklas, och jag har observerat 

 sådana af ända till 4 rmn:s längd. Rotgrenar anläggas där- 

 emot ej förr än efter en relativt lång tid. Grenom sin rot- 

 hårsbeklädnad är hnfvudroten väl afsatt mot hypokotylen, 

 men den har dessutom en brunaktig färg, under det att hypo- 

 kotylen är hvitaktig. På själfva gränsområdet finner man 

 ganska ofta en liten rundad ansvällning, som vid närmare 

 undersökning visar sig härröra från rotgrenar, hvilka ej ännu 

 hunnit genombryta den omgifvande väfnaden (fig. 10). Jag 

 tror mig ganska säkert kunna påstå, att dessa äro verkliga 

 rotgrenar och ej birötter, ehuru denna sak understundom kan 

 vara rätt vansklig att afgöra. — Alla rotspetsar klädas af 

 en typisk rotmössa. 



Hypokotylens längd varierar betydligt. Understundom 

 är den blott omkring 0,5 cm., understundom ända till 2,5 cm. 

 I förra fallet äro likväl hjärtbladsskaften påfallande langa. 

 Det egentliga växandet synes nu lokaliseras till hjärtblads- 

 skifvorna. Dessa bli till formen elliptiska eller äggrunda och 

 få en liten väl afsatt spets, i hvilken bladets nerver förenade 

 utlöpa. Dä de nått sin definitiva storlek äro de mellan 8 — 18 

 mm. långa och 7 — 12 mm. breda. Största bredden är dock 

 förlagd till något nedom midten i vanliga fall, och ofta äro 

 bladen något sneda och osymmetriska. Ytan är alltid något 

 fettglänsande. — Individ, som fä växa i direkt solljus, få en 

 olivbrun anstrykning. 



Bland groddplantor rakar man ofta synkotyla former. 

 Synkotylien kan vara olika långt drifven; de langa hjärt- 

 bladsskaften sammanväxa utefter sin ena kant. och skifvorna 

 sammansmälta stundom till strax nedom spetsen (fig. 8). En 

 enda gång har jag funnit en fullständigt monokotyl form, 

 hvarom fig. 9 kan gifva en föreställning. 



Förstärkningsstadiet. 



Det dröjer ganska länge, innan epikotylen visar några 

 tendenser att utveckla sig. Genom hypokotylens växande 

 har den alltid blifvit höjd ett stycke öfver marken — ända 

 till 2,5 cm.; den kraftigaste höjningen finner man hos plantor, 



