T. LAGERBERG, STUDIER ÖFVER ADOXA MOSCHATELLINA L. 15 



Angående den nivå. på hvilken man träffar de sekun- 

 dära rhizornen, föreligga i litteraturen flere uppgifter. 1 Royer, 

 som gjort flere undersökningar öfver hvad han kallar -»le 

 loi de niveau», nämner A doxa m. fl. bland sådana växter, 

 hvilkas rhizom ha ett normaldjup af 4 — 20 cm. Warmixg 

 uppger — kanske med stöd af en halft skematisk figur, 

 som meddelats af Alex. Braun — att hufvudaxeln skulle 

 fortsätta att växa nedåt, till dess att den kommit till ett 

 lämpligt djup, och så är nog äfven förhållandet. Emellertid 

 torde det icke vara blott en positiv geotropism, som bestämmer 

 rhizomets nedträngande utan äfven en negativ heliotropism. 

 Genom ett sådant antagande kan man nämligen få en för- 

 klaring på det förhållandet, att man understundom, där be- 

 skuggningen är särdeles kraftig, kan finna individ, hvilkas 

 rhizom krypa ofvanpä jordytan. Jag har själf varit i till- 

 fälle att observera något dylikt. I ett mycket tätt bestånd 

 af Urtica dioica och Rubus idseus — äfven detta i sin 

 tur väl beskuggadt — fann jag ymnigt med Ad ox a, hvars 

 rhizom bitvis kröpo ofvan jord, här och där endast täckta 

 af ett obetydligt lager torra löf. En af de faktorer, som 

 betinga rhizomens djup under jordytan, ljuset, hade här i 

 väsentlig grad förminskats, och följden bl ef den, som ofvan 

 nämnts. I allmänhet torde man sålunda kunna säga, att 

 rhizomens djup står i ett direkt förhällande till belysningens 

 styrka. 



Assimilationsbladet. Växtens assimilerande blad utvecklas 

 dels från rhizomspetsarna till ett antal af mellan 1 och 3, 

 dels från de florala axlarna, på hvilka man råkar två mot- 

 satta, någon gång 3 eller 4 i krans. 2 Den allmänt bekanta 

 bladformen är underkastad de största växlingar med afseende 

 på flikighet och flikarnas spetsighet, och att finna två fullt 

 lika blad är nästan omöjligt. Man kan sålunda träffa hela 

 eller i det närmaste hela ända upp till särdeles rikt delade. 

 Afven storleken växlar betydligt. Det största blad, som jag 

 sett, tillhör ett pressadt exemplar i härvarande botaniska 

 museum; dess skifva har en längd af 13 cm. och en bredd 

 af 1(3 cm., och dess flikar äro breda och trubbiga. De blad, 

 som tillhöra de fertila skotten, äro alltid mindre än de öfriga 

 och vanligen ej så rikt delade. Som en anomali får väl det 



1 Royer, I, p. 324. Warming, I, p. 77—78. 103. Stahl, I, p. 384—391. 



2 Wydler, I. p. 458. 



