S. BIRGER, VEGETATIONEN O. FLORAN I ARKTISKA NORRBOTTEN. 53 



Granskogen. 



Granen (V' uns dbies) är det vanligaste skogsträdet inom 

 området, både hvad utbredning och individrikedom beträffar. 

 Pa frisk terräng träffas ofta timmerskog af gran, men det 

 är särskildt på sidländta områden, som granen växer, an- 

 tingen i rena vidsträckta bestånd eller ingående i blandskog. 

 Flerstädes ser man densamma undantränga furen, och mången- 

 städes träffas i furmoarnas lägre skikt rikligt med gran- 

 plantor, medan tallplantorna äro sällsynta. 



Pa myrarna växer ofta granen samman med tallen eller 

 ännu oftare tillsammans med tallen och björken, vanligen 

 dock individrikare än de bägga andra. 



Den rådande granformen är den för Lappland karak- 

 täristiska (se taflan II efter texten): högvuxen, med i öfre 

 delen af kronan mycket korta, utstående, i nedre delen långa, 

 starkt nedböjda grenar. Mest typisk träffas denna grantyp 

 i de jämförelsevis glesa bestånd, som kanta myrarnas sidor 

 eller sjöarnas stränder. Där gynnsamma förhållanden eller 

 människans hjälp gifvit granskogen tillfälle att kvarstå i 

 slutna timmerskogsbestånd, framträda dessa karaktärer mindre. 

 Granarna äro vanligen starkt lafbelupna. 



Exempel på granförekomst med fur lämnar ståndorts- 

 anteckningen sid. 54, å inblandning af gran och fur i björk- 

 skog anteckningen sid. 54. Ett exempel på reslig granskog 

 a frisk terräng lämnar följande anteckning. 



Granskog pä Nankijokis västsida (67° 55' n. br., 210 m. 

 ö. h.; d. 13 ang. 1902;. 



I bottenskiktet äro Hylocomium sirtendens, Hypnum schre- 

 beri och Dicranum fuscescens med inmängda enstaka skorp- 

 lafvar sociala. 



Träd. Soc. Pinus alns. Det vanliga af ståndet mellan 



träden är 3 — 4 ni., deras diameter vid bröst- 

 höjd 25 — 40 cm. 

 Buskar. Sol. Salix lapponum VII, Betula odorata. 

 Ris. Greg. Vaccinium vitis idea IV. 



Spars. Lycopodium annotinum. 

 Gräs. Cop. Equisetum silvaticum. 

 Sol. Lusula j>i lösa VI. 



