28 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND S. N:0 5. 



Rhinanthus major Ehrh. På stammen finnas har af Here 

 i en rad stående, tunnväggiga celler, bland livilka den öfversta 

 än är spetsig, än glandellik. Där finnas ock glandier med 4 

 celler i kors ocli en kort fot. 1 Sådana uppträda ock på 

 bladet till mindre mängd. På dess öfre sida finnas många 

 encelliga, framåtvettande. tjockväggiga scabritier (i fig. 44 

 sedda ofvan). Dessa likna en kägla med snedt af. stympad 

 bas. ' Deras yta liar talrika, långdragna cuticularupphöj- 

 ningar. På bladets undre sida äro dessa encelliga tricbomer 

 mer utstående och försedda med tunnare väggar. Bladkanten 

 har ock encelliga trichomer, men dessa (fig. 43) äro betydligt 

 större än skifvans och böra kallas småtaggar (I. A. b). Fran 

 en 0.09 mm. vid basdel utgår en mot denna snedt ställd (vid 

 utgången 0,oö mm. bred), utdraget kägelformad, hvass, tjock- 

 väggig och upptill helt väggfylld fri del. Hela småtaggens 

 längd var 0,165 mm. Båda sorterna sträfhetsalstrare påminna 

 om sådana hos gräsen. 



Phaseolus multiflorus Willd. Behåringen hos denna art 

 utgöres af korta, utstående, oftast i spetsen krökta hår, af 

 langa, likaledes utstående, raka och tillspetsade hår samt af 

 glandier. Ett kort hår, hvars längd är omkring 0,i mm., 

 och hvars bredd nedtill är 0,oi32 mm., består af 3 celler lik- 

 som håren hos Lathyrus odoratus och rlere Vicior (se »Bidrag >, 

 pag. 163 och 165). Den understa cellen, som befinner sig 

 bland hudcellerna, vidgar sig nedåt, och den 2:dra, som är 

 kort och föga tjockväggig, är lika bred som den 3:e nedtill. 

 Denna langa, öfversta cell afsmalnar långsamt uppåt, är 

 nära jämnbred ända upp till kröken samt ända dit just ej 

 tjockväggig. Däremot är dess öfre, krökta ände helt vägg- 

 fylld. På bladets öfre sida, där dessa hår förekomma tal- 

 rikt, är deras öfre ände skarpt nedböjd till en lång, hvass 

 metkrok, 2 hvars yttersta del nästan är parallell med själfva 

 håret och kan bli 0,02<j4 mm. lång (fig. 11). Det är dessa 

 har. som göra, att öfre bladytan känns sträf, då man stryker 

 den från spetsen mot basen, men alls ej är sträf, då fingret 

 föres i motsatt riktning. Hårens metkrokar befinna sig i 

 allmänhet på den sida af desamma, som är vänd mot blad- 

 spetsen. Antagligen böjas håren bakåt, då fingret föres mot 

 bladbasen, hvarvid en mängd metkrokspetsar rispa i huden. 



1 Jfr här och glandier?, pag. 21 och 'il 

 - Jfr »Anatomie-*. ]>ng. ."><»7. 



