F. R. KJELLMAN, LINNÉMINNEN I UPPSALA BOTANISKA TRÄDGÅRD. 19 



är dock icke någon konstprodukt, utan har uppvuxit af frön 

 från den vanliga, så väldiga Libanon-cedern och antagit sin 

 gestalt såsom en följd af och i anslutning till de förhållan- 

 den, under h vilka den alltifrån sin första tid lefvat. Trädet 

 ifråga kom till Uppsala botaniska trädgård 1898 och hade 

 redan då samma utseende som nu, med lika platt, ehuru 

 något mindre vid och mindre rik krona. Det skänktes (genom 

 nnderträdgårdsmästare A. Th. Nordström) af trädgårdsmästare 

 C. F. Carlsson från Hanstavik nära Södertälje. Gif våren 

 har på min begäran upplyst, att det af honom uppdrogs af 

 frön år 1890 eller 1891 och att det samtidigt uppkomna 

 systerexemplaret antog samma form, som det till Uppsala 

 trädgård skänkta individet. Det utmärkande för trädet är, 

 att det redan i sina tidigaste år utbildat kronan vackert 

 domformig, under det träd af denna växtart, som lefva under 

 naturliga förhållanden i det fria, göra detta först vid större 

 ålder, sedan hufvudstammen nått en betydlig höjd och 

 tjocklek. 



I dessa nu nämnda fall är den skapnad, träden under 

 tidernas lopp antagit, att tillskrifva växtens förmåga af 

 själfregulativ. Man kunde vara benägen att antaga, att ett 

 sådant själfregulativ saknades eller icke gjort sig gällande 

 hos en del andra af botaniska trädgårdens frigidarie-växter. 

 Närmast syftar jag härvid på ett träd, som går under namnet 

 Aristotelia peduncularis, men det gäller också, ehuru icke i fullt 

 så hög grad om ett Vibiirnitm-Tinus-tTäd. Såsom taflan 3 utvi- 

 sar hafva dessa en onaturligt tät, för luft och ljus nästan oge- 

 nomtränglig krona, närmast lik en mycket kompakt häxkvast. 

 I själfva verket är grunden till denna abnorma kronbildning 

 icke frånvaro af själfregulativ, utan att söka däri, att hos 

 växten inneboende reglerande krafter i allt för hög grad och 

 alltför ofta förmåtts att träda i verksamhet. Genom ofta 

 upprepade beskärningar eller kanske snarare stympningar af 

 grensystemet i stor utsträckning har växten nödgats att ut- 

 veckla ersättnings- (reparativa) skott ur knoppar, som eljest 

 skulle hafva blifvit hvilande. Man får icke tro, att dessa 

 upprepade ingrepp företagits ur horticultursynpunkt, hvilket 

 skulle ställa trädgårdsmästarens yrkesskicklighet i en myc- 

 ket oförtjänt ofördelaktig dager. De hafva föranledts af 

 den sed eller kanske riktigare osed, som förr rådde i träd- 

 gården, men som jag hoppas nu skall vara för alltid af skaffad, 



