2 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 3. N:0 14. 



sättas för besynnerliga, stundom loj evä ekande förvrängningar. 1 

 Meningen liar uppenbarligen varit, att h varje växtart skulle 

 erhålla sin egna, så att säga officiella, benämning, h varige- 

 nom skulle undvikas, dels att för olika arter begagnades samma 

 namn, dels att ej i riksspråket en växtart ginge under flera 

 (stundom dussintals), i skilda provinser brukliga benämningar. 

 Önskvärdt — särskildt ur pedagogisk synpunkt — har ock 

 ansetts vara, att enighet måtte vinnas i floror, läroböcker och 

 för den stora allmänheten afsedda skrifter, eller att åtminstone 

 den förut rådande villervallan skulle i väsentligare mån af- 

 hjälpas. 



Svårigheterna för att härutinnan uppnå ett enhälligt god- 

 kändt resultat äro ingalunda obetydliga, hvilket i ej oväsent- 

 lig man torde bero därpå, att om än frågan kan hänföras till 

 botanikens område, är den dock i lika hög — eller kanske 

 högre — grad af språklig och pedagogisk natur. Den kan 

 därför med fog räknas till de ännu olösta. Man har ej ens 

 kunnat ena sig om själfva principerna för val eller bildande 

 af växtnamn. Detta framgår med all tydlighet af den lifliga 

 debatt härom, som, framkallad af den 1894 af Kgl. Landt- 

 bruksstyrelsen till användande vid landtbruksskolor och frö- 

 kontrollanstalter utgifna Normalförteckning öfver svenska växt- 

 namn, under sista tiden pågått. 



Det är genom de härunder uttalade stridiga åsikterna, 

 som äfven jag känt mig uppfordrad att försöka lämna några 





1 Dylika förvrängningar började redan under medeltiden, och några af 

 dessa fortlefva ännu i vårt språk, såsom körfvel (Chcerophyllum), libbstirka 

 (Levisticum |, äbrodd {Äbrotanum), fenkål (Foeniadum) m. Ii. Andra bafva 

 efter en tids användning dukat under i kampen för tillvaron, t. ex. giffers- 

 nagbl (Caryophyllus) och säter (Satureia); åter andra — såsom silledön (Chelido- 

 ninm) och hirkenpirk [Hypericum) — hafva aldrig vunnit mer än ett ringa 

 användande. An i våra dagar kunna liknande, nybildade ord anträffas. Så 

 t. ex. kallades, åtminstone för 50 år sedan, i Femsjö den i därvarande i krydd- 

 gårdar» odlade, gulblommiga Senecio sarracenicus ;rödbäckor>, hvartill för- 

 klaringen var den, att sagda växt af min far inflyttats i prästgårds-trädgår- 

 den jämte Rudbeckia laciniata. Denna senare hade utdött, men iSenecio'n 

 hade af allmogen gjorts till arf vinge till namnet, ehuru i rådbråkad form (jfr 

 Botan. Notis. 1852 s. 75). Vid samma tid och på samma ställe åtnjöt en 

 bonddräng ett visst anseende för Bin kännedom om lärda namn på växterna; 

 dessa hade han uppsnappat, då han 184G var vägvisare åt N. J. Andersson 

 och A. Gr. Longberg under deras Femsjö-besök. Vid anställdt förhör befanns 

 dock dessa växters antal vara inalles tre, nämligen »nickamonickav [Arnica 

 montana). »åckna niklata. [Orchis maculata) och »essemplar-> (Galium verum) 

 — det senare antagligen beroende därpå, att de resande botanisterna med 

 hvarandra samtalat om exemplar af sagda växt. — Själf har jag hört en be- 

 skedlig landsträdgårdsmästare kalla den vanliga prästkragen »löjtnantikum» 

 (Leucantlumuni) o. s. v. 



