TH. M. FRIES, SVENSKA VÄXTNAMN. DO 



p. 204, instämmande häri. talar om den store Skarntyde eller Hunde- 

 kex . Beklagligtvis har den latinska benämningen rostrum bovis 

 ingenstädes kunnat påträffas. 



30. Hwitcetighce. Då denna säges vara Camomilla (Commelle- 

 bloma)», är det tvifvelsutan densamma, som i HstrM. s. 109 kallas 

 hwitwith eller hwithwith (i ett annat manuskript hwidhwedh). Däri 

 säges ock, att den är »thrynnsekyns*, nämligen »Anthemis», lentan- 

 temeon» och .cHsantemon. — Trots den påtagliga likheten i nam- 

 net tvekar jag ej att anse den i UpsM. C. 218 anförda >febrifuga 

 hwidwidhe» vara därifrån åtskild, då, mig veterligen, ingen af de an- 

 förda trenne växtarterna burit namnet febrifuga. Detta gafs där- 

 emot i forna tider at Erythrcea Centauriam, Chrysanthemum Par- 

 thenium m. fl., men ingendera af dem har någonsin burit ett om 

 hwklwidhe påminnande namn. Däremot är detta förhållandet både i 

 Sverige och Norge, men framförallt i Danmark, med Anemone ne- 

 morosa, som i sistnämnda land ock fått nainnen feber-anemon, -blomst 

 och -art. Förklaringen härpå rinna vi i allmogens allmänna tro, att 

 förtärandet af de först om våren sedda hvitsipporna skall skydda mot 

 frossa. SP. p. 122 tillägger, att bönderna »endoc gifue dennem, som 

 aff den Kolde hafue ont, samme Blomster at fortaere, at de ocsaa 

 derved fira deris Siugdom oc Suaghed kunde befries oc hielpis». 



31. Hvit mynta. Orsaken, hvarför Xepeta Cataria förmodats 

 vara denna, är den, att äfven denna växt i forna tider räknats till 

 släktet Mentha (M. cataria Lob., felina Tab.); »ein ander wild 

 Müntzen Geschlecht ist, so da heisst wild Katzenkraut» (Lon. p. CXLIII). 

 Och bland de gamles Mentha synes Xepeta bäst vara förtjänt af 

 epitetet hvit. 



32. Hälingh Att det icke kan afgöras, huruvida härmed afses 

 rättika eller pepparrot, beror därpå, att den förra kallades Raphanus 

 minor, den senare B. major. 



33. Iärnyrt. Att härmed har afsetts Verbena officinalis, kan 

 anses säkert, särskildt med stöd af den i SP. p. 371 lämnade be- 

 skrifningen med därtill hörande figur 221. — Uppgiften, att den är 



thwäggia köns», härleder sig från Plinius, som talar om en mas och 

 en fcemina. Måhända är den senare, liksom ock den ^litzla iern- 

 yrten», V. supina L. — Äfven andra växter (t. ex. Centaurea 

 Jacea och Scabiosa, Pedicularis palustris) hafva hos oss benämnts 

 jernört; se EFr2 s. 49 samt JT. s. 56 och 162. 



34. Kellar hals. Att växter af så olika utseende som tibast och 

 kolokvint kunnat erhålla samma namn, beror säkerligen på att bägge 

 åstadkomma en brännande sveda i halsen, då de förtäras. — Äldre 

 författare (t. ex. Rudb. s. 26) skilde ock mellan Spansk och Swensk 

 Källarhåls. 



35. Kiäryrt, Kärraroth. Att med båda dessa namn afses 

 samma växt, torde framgå däraf, att deras latinska benämningar an- 

 gifvas vara baldimoma eller baldimonium. 1 Xågon sa benämnd 



1 Att i Lb. 6: 284 *. 193 spipinella; kallas kerörtb, beror tvifvelsutan 

 på <larf eller okunnighet. 



