54 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 3. NIO 14. 



växt har emellertid ej anträffats i gamla Kräuterbücher; t. o. m. i 

 Bauh. saknas alldeles detta namn. Däremot har det återfunnits i Fr. 

 MÜLLERN, Lexicon Medico- Galeno-Chymico-Pharrnaceuticum (1661) 

 p. 44, där under detsamma sammanfattats tre olika arter, af hvilka 

 den förnämsta och af bildade är Meum athamanticum Jacq. Att 

 omellertid baldimonia (jämte flera varianter) flerestädes blifvit an- 

 vändt, framgår t. ex. af L. DlEFFENBACH, Glossarium Latin. Ger- 

 man, mediae et infimce aitatis p. 66, * där den förklaras vara »Se- 

 linum palustre», i folkspråket bland annat kallad olsenich. 2 Detta 

 passar väl in pä Frances Apium aguatile tenuifolium (= Peuce- 

 danum palustré) med de svenska namnen Mossarooth, Kärrört, 

 Olsningszroot. Meum kan här ej varit afsedd, då den säkerligen 

 var hos oss okänd och f. ö. ej växer i kärr och mossar. 



36. Klinta. Att Nigella är = Agr ostemma, framgår af de 

 äldsta botanisternas samstämmande uppgifter. Åfven »Lolium», hvil- 

 ket gifvit anledning till en uttalad förmodan, att Klinta vore Lolium 

 temulentum L., hörer säkerligen till nämnda växt, då FCCHS och 

 Valerius Cordus så benämnt densamma. 



37. Kolne (jfr HstrM. s. 126). Om detta namn har professor 

 SÖderwall i bref meddelat: »Det motsvarar fornhögtyska conela, 

 kunele, lågtyska kotte, kolln, medelnedertyska honett, medelhögtyska 

 kunel, kunle, nyhögtyska och medelhögtyska quendel, o. s. v. Det 

 nordiska ordet är tydligen lånadt från en tysk språkart, sannolikt 

 från lågtyskan i dess äldre form (medelnedertyskan). I de tyska 

 sprakarterna är ordet troligen lånadt från lat. conila, cunila, som i 

 sin ordning härstammar från grek. xovi'ay). Ordet förekommer i forn- 

 svenskan äfven under formen kynnil, motsvarande nysvenska kyndel.« 

 Detta utmärker emellertid ej Thymus Serpyllum, utan Satureia 

 hortensis. 



38. La c er har i N. V uteslutits från »hos oss förekommande 

 vilda eller odlade arter». Det är dock att märka, att lagern är den 

 enda växt, om hvilken man med säkerhet vet, att den under medel- 

 tiden hos oss odlats inom hus. Enligt Olaus Magnus fanns näm- 

 ligen ett litet exemplar däraf odladt i Vadstena kloster »pro spec- 

 taculo». I alla händelser hade den med lika stort (eller större) skäl 

 bort anföras som cypress, hakört, lundsalvia m. fl. 



39. Ijisbom. Professor Söderwall har meddelat, att detta ord 

 torde vara lånadt frän lågtyskan, och att i Schiller & Lübben, 

 Mittelniederdeutsches Wörterbuch 2: 702 förekommer Lissebomes 

 olie, hvilket öfversättes med oleum olivarum. I gammaldanska före- 

 kommer lisbomsolie (och liknande benämningar), som i KALKARS 

 Ordbog 2: 807 öfversättes med bomolie. Äfven i den svenska Pesti- 

 lenz spegel af Laur. Paulinus (1623) finnes ett exempel härpå. 



40. Loy. Med all sannolikhet menas härmed Teucrium Scor- 

 dium, som »mand endoc kand finde udi Mareken, besynnerligen udi 



1 Jfr ock E. Björkman, Die Pflanzennamen der althochdeutschen 

 Glossen (i Zeitschrift für Deutsche Wortforschung III s. 282). 



- Andra folknamn, såsom Ber-, barn- och weibicurtz afse däremot sä- 

 kerligen Meum. 



