TH. M. FRIES, SVENSKA VÄXTNAMN. OD 



Skaane oc Laallaud, huor den paa sonime Steder voxer i stor Mang- 

 foldiglied» (SP. p. 349), och som enligt samme författare kallas: 

 Gamander- Legs- Urt. 



41. Luden salvia. Att denna bestämts till Salvia officinalis, 

 beror förnämligast på ett yttrande i Sm. II: xxxvin, hvari om »Slet 

 Salvie» (— Balsamita vulgaris Willd.) berättas, att »den stund him 

 end gren oc fersker er, bruges hun paa maden, lige som laaden sal- 

 uie brugis». Någon annan vid matlagning använd Salvia finnes icke. 



42. Moldhe och mald äro, såsom af citaten och andra här ej 

 anförda yttranden framgår, alldeles identiska och tvifvelsutan den i 

 forna tider rätt allmänt odlade Atriplex liortensis, hvars färgvariete- 

 ter »tiene saa vel i stegersit, som i Apotecken» (Sm. II: cxl). Full- 

 komligt rätt säger därför Sdw. II s. 54 och 80, att i medeltidssprå- 

 ket med mald och mäldyrt afses Atriplex, och ej A främsta rummet 

 Chenop odium», såsom N. V s. 8 vill göra troligt. Att sedermera 

 äfven andra arter af såväl Atriplex som Chenopodium hiträknades, 

 bevittnas däraf, att SP. (p. 174) förklarar, att »her voxe udi disse 

 Lande mange slags anden Mield, oc helst ved Strandsiden oc paa 

 Gaderne». 



43. Mora och pastinat. Under medeltiden och närmast därpå 

 följande period rådde en nästan outredbar sammanblandning mellan 

 våra dagars morötter och palsternacker. Bägge kallades på latin 

 Pastinaca, med eller utan tillägget angustifolia och latifolia. För- 

 virringen förökades än mer genom inblandning af sockerrötter och 

 införandet af det nya namnet Brekanie-(Barkanie-)rot. Såsom exem- 

 pel må här anföras, att i Frances Speculum kallades vår n. v. 

 palsternacka Palsternack och Hwijt morot; vår morot Gul morot; 

 sockerroten Walsk Morrot, Sockerrötter. Hos Henr. Smith heter 

 däremot vår palsternacka Pastinak och moreröder; vår morot Bar- 

 kanie reder; vår sockerrot Kneckemorerod och Kladre. Ytterligare 

 prof på namnförbistringen kan man finna hos JT. Att i hvarje sär- 

 skildt fall afgöra, hvilken växt afsetts, är hart när omöjligt; vanligen 

 är dock både mora och pastinat = nutidens morötter. 



44. Någhlika är i medeltidsskrifter, såvidt jag kunnat finna, 

 uteslutande = kryddnejlika (Caryophyllus). Kort därefter gafs dock 

 detta namn (eller neglicke-blomster) åt Dianthus caryophyllus L.; 

 »neglicker elske de rige icke alleniste for deris skonheds skyld, men 

 och saa for deris sode luct» (Sm. II: cxix). Jfr ock SP. p. 190. 



45. Ormagräs. Härmed afses antagligen de gamles Serpentina, 

 hvilken efter afbildningar hos Lob., Dod., Tab. m. fl. säkerligen är 

 Plantago maritima. Om densamma säger Tab. p. 303 — 4: Wilder 

 Krähenfuss, Coronopus silvestris. Bey den Kräutlern .... Serpentina 

 vnd Gramen serpentinum, Schlangenzwang vnd Schlangengrass. Der 

 wild Krähenfuess, sonst Schlangengrass genannt, ist ein fürtrefflich 

 Kraut wider die gifi'tige Biss und Stick der Schlangen.» 



46. Oxa lägger. Det i citaten förekommande ordet bethonie 

 förklaras däraf, att vår gullvifva (danskarnes haneleg och kodröbel) 

 äfven benämnts »huidt Bethonie», fastän den »icke er den rätte huide 

 bethonie, men saa kallit, fordi hun er lig Bethonie» (Sm. II: xlvi)^ 



