104 



ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 9. NIO 1. 



fördelas i två grupper. Till den första höra sådana, som i 

 likhet med hufvudarten ha smala och jämnbreda, m. e. m. 

 trubbade hoikfjäll, men som af vika genom talrika stjälkblad. 



Deras utbredningsområde är 

 något nordligare än hufvud- 

 artensoch omfattar Upl., Vstm., 

 Gstr., His., Hjd., Mpd samt är 

 således öfvervägande östlig. De 

 kunna sammanfattas under det 

 äldsta namnet 



var. miramarense Almqu. 



Dahlst. Bidr. III p. 44. — Dahlst. 

 Hier. exs. II: 46, 47- — Fig. 40 (expl. 

 fr. Sfcöde). 



Denna varietet skiljes från 

 H. Iceticolor Almqu. hufvudsak- 

 ligen genom smala blad (de 

 flesta ungefär lansettlika), tal- 

 rikare (vanligen 3 — 5) stjälk- 

 blad med smala eller från bre- 

 dare bas spetsiga, m. e. m. 

 framåtkrökta tänder, med kon- 

 kava mellankanter, kortare akla- 

 dium (oftast under 2 cm.), nå- 

 got smärre holkar med vanligen 

 talrikare glandier och något gle- 

 sare stjärnhår. Bladen äro ofta 

 tunna, ljust lökgröna till kål- 

 gröna, undertill ända till isgrå. 

 Stjälkbladen af taga småningom 

 i storlek och äro (särskild t i 

 kusttrakterna) utdraget lansett- 

 lika. Stjälken är merendels 

 rak och spenslig, korgskaften 

 föga utstående. Kalatierna ofta 

 mindre än hos hufvudformen. 

 Hit höra äfven exemplaren i Dahlst. Herb. Hier. Scand. 

 X: 36 och XIX: 75 — 78, hvilka genom bladens form och tand- 

 ning mer närma sig den äkta H. Iceticolor. 



Förekomst: Sails, i Medelpads kustområde. 



r. m. 



Fig. 39. 



