P. G. E. THEORIN, OM TRICHOMER. 11 



besynnerliga och egendomliga samt på samma gång mycket 

 variabla hår höra hit. Ex. persimile (T. I, f. 20 och 22) o. a. 

 Hvad väggens tjocklek hos de enradcelliga hårens topp- 

 cell (event. 2) beträffar är denna variabel. Så kan väggen 

 vara tunn eller medelmåttigt tjock eller något förtjockad 

 eller mycket tjock, eller ock kan den upptaga hela eller 

 nästan hela cellumen. På skilda ställen hos samma exemplar 

 kan sådan olikhet ofta förekomma, och äfven på samma pre- 

 parat kan man stundom finna enradcelliga hår, hos hvilka 

 toppcellens vägg är olika tjock. 



Nu lämnade öfversikt af de undersökta Hieraciernas tri- 

 chomsorters olika modifikationer och indelningen af deras 

 enradcelliga hår, hvilket nog i de flesta fall är tillämpligt på 

 alla svenska Hieraciers trichomer, låta oss få en inblick i 

 dessa trichomsorters variationsförmåga och gifva oss en före- 

 ställning om hvarje sorts formkrets. Man kunde tycka, att 

 .jag härmed kunde hafva sagt tillräckligt om Hieraciernas 

 behåring. Men om jag hänvisade läsaren till endast det, 

 som redan är omtaladt, skulle han få en ganska ofullständig 

 föreställning om hvar och en af de undersökta Hieracium- 

 formernas trichomer, ej blott på grund däraf att han måste 

 än här än där plocka ihop konturlinjerna till sin uppfattning 

 af dessa, utan ock emedan jag i mina anteckningar upptagit 

 åtskilligt om dessa trichomer, som ej kunnat få plats i före- 

 gående öfversikt och indelning. För att läsaren må få en 

 mer hel bild af hvarje undersökt Hieracium-forms trichomer, 

 vill jag därföre kortast möjligt på ett ställe omtala allt, som 

 jag förnummit om den afsedda formens trichomer. 



H . pilosella. Dennas stjärnhår äro beskrifna af mig l. c. och 

 Weiss 1. c, men håren, som göra undre bladytan mycket tomen- 

 tosus, äro ej alldeles sådana som de af oss afbildade. Här- 

 varande hår ha väl de 2 öfversta cellerna stjärnformigt för- 

 grenade, men de tjockväggiga eller väggfyllda grenarne äro 

 vid utgångsstället skarpt åtskilda från hvarandra (se T. II, 

 f. 2) och ha där en bredd af blott 0,oi mm., hvilken bibe- 

 hålles mer än grenens halfva längd, så att blott dess yttre 

 del småningom hopdrages till en något trubbig spets. Gre- 

 nens längd är 0,i — 0,3 mm. 



I växttrichomernas benägenhet till »formförändringar II» 

 (öfvers. af K. Vet. Akad:s Förhandlingar, 1876) har jag om- 



