HEINTZE, VÄXTGEOGR. [JNDERSÖKN. AF NORRBOTTENS LÄN. 29 



uppträda i öppna strandveg., strandsnår eller lunddälder. 

 Detta höga artantal är sa mycket mer iögonfallande vid be- 

 traktande af den obetydliga areal, strandveg. upptaga. 



Ett annat utmärkande drag för strändernas vegetationer 

 är deras ofta betydande halt af såväl alpina och subalpina 

 som utprägladt sydliga former. Denna egendomlighet har 

 också tidigt väckt växtgeografernas uppmärksamhet. Wahlen- 

 berg (35) skrifver sålunda: »Och i sanning blifva de mesta 

 växter slutligen strandväxter, förrän de alldeles upphöra mot 

 norden, hvarpå Lythrum Salicaria, Salix jusca och Sedum 

 Telephium gifva nya exempel». Ett än bättre exempel lämnar 

 Wahlenberg i samma afh., då han omnämner, att »Con- 

 vallaria majalis i Lycksele öfvergifvit hårdvallsbackarna och 

 söker skydd på våta stränder och holmar i Ume älf». I 

 »Vegetation och flora i Hamra kronopark» påpeka Gunnar 

 Andersson och Hesselman, att i därvarande lunddälder be- 

 finna sig Pleris aquilina, Viburnum Opulus, Rubus idimis, 

 Daphne Mezereum, Convallaria polygonatum, Rhamnus Frangula 

 och Fragaria vesca vid eller nära sin klimatiska nord- eller 

 höjdgräns, medan Saussurea alpina och Tofieldia borealis åter 

 äro att betrakta såsom den subalpina florans sydliga ut- 

 poster. 1 För Pajala socken i »arktiska» Norrbotten uppgifver 

 Selim Birger (3), att af 54 alpina arter förekomma 28 å 

 stränder och 15 i ängar. »Vägen från strändernas växtsam- 

 hällen till ängarna är vanligen ej lång, och sammanräknas 

 de arter som äro anträffade å strand och äng, erhålles det 

 höga talet 34 eller 69,4 % af samtliga alpina arter». - 



1 Beträffande Rubus idceus, Daphne Mezereum och Fragaria vesca äro 

 Anderssons och Hesselmans uppgifter felaktiga. Dessa arter äro näm- 

 ligen inom stora områden af Lappmarkerna och Nordnorge vidt spridda i 

 öfversta delarna af barrskogszonen och gå stundom i mängd upp i björk- 

 zonen- 



2 Alpina kallar Birger alla växter, som i fjällregionen och delvis 

 äfven inom björkregionen hafva sin egentliga hemvist». Afven om man 

 fattar alpin i denna både vidsträckta och sväfvande betydelse, kunna 

 omöjligen t. ex. följande trenne arter, som Birger anför bland sina 54 

 »alpina» växter, räknas dit: Ranunculus lapponicus, Stellaria crassi folia v. 

 paludosa och Saxifraga Hircuhts. De nämnda arterna äro nämligen ty- 

 piska låglandsväxter, som ej eller endast undantagsvis stiga upp i björk- 

 zonen och aldrig anträffats ofvan trädgränsen. Liknande höjdstigning visa 

 exempelvis Ranunculus hypcrboreus och Eriophorum russeolum. Af de åter- 

 stående arterna äro flertalet subalpina, d. v. s. äga sin lmfvudsakliga ut- 

 bredning inom björkzonon, men uppträda därjämte dels uppe i alpina 

 zonen dels pa många ställen inom barrskogsregionen: Petasites frigida, 

 Saussurea, Bartaia, Euplirasia lat i folia. Thalictrum alpinum, Viola biflora. 

 Salix glaitca. Eriophorum Scheuchzeri, Poa alpina. Agrostis borealis, Phleum 



