HJ. MÖLLER, LOVMOSSORNAS UTBREDNING I SVERIGE. 25 



Fotinalis antipyretica anträffas i såväl rinnande som 

 ;tillastående vatten. Mest typiskt utbildad blir arten i åar 

 ned ej allt för starkt rinnande vatten. Eljest finner man den 

 älvar, kanaler, sjöar, dammar, källor, brunnar och vatten- 

 yllda hålor. Substratet utgöres i allmänhet av khppor och 

 itenar, men kan även bestå av trädrötter och pålverk. Väx- 

 ;en tål även starkt kalkhaltigt vatten — kalciumkarbonat 

 tan då avlagra sig på bladen — och till och med bräckt vatten, 

 sålunda är den funnen i Simrishamns hamn samt på redden i 

 tlonneby. I allmänhet håller sig arten till vattenytan eller 

 itrax under densamma, men är anträffad såväl på ställen, som 

 janska lång tid stå ovanför vattenytan, som på djupare vatten. 

 Det största djup, på vilket arten anträffats i Sverige, är 6 — 7 

 neter, men i Starnbergersjön^ i Bayern har man funnit den på 

 JO meters djup. Vanligen bildar arten mass vegetation. Ofta 

 ippträder arten tillsammans med andra Fontinalacéer såsom 

 Uichelyma falcatum och Fontinalis dalecarlica. Vidare har 

 ag i dess sällskap funnit Grimmia acicularis (L.) C. Müll. 

 )ch alpicola Sw., Amblystegium giganteum (Schimp.) De Not., 

 åcrocladium- cuspidatum (L. ) Lindb., Lemanea fluviatilis Ag. ocli 

 Uharacéer. I Norrland är den ofta beledsagad av Ämblyste- 

 jium ochraceum (Turn.) Lindb., rivulare (Sw.) Lindb. ocli 

 mrmentosum (Wahlenb.) De Not. samt Martinellia-avter. 



I Svealand och Götaland är Fontinalis antipyretica en av 

 iråra vanhgare mossarter. I norrländska kustprovinserna 

 »Hr den mindre allmän och i lappmarkerna ganska sällsynt. 

 i)ålunda känner jag den från endast 2 till 3 lokaler i Lule 

 Dch Torne lappmark. Från de andra lappmarkerna känner 

 jag den ej. Arten går ända upp till Sveriges nordspets och 

 aordligast kända lokalen är Kummajokk i Karesuando socken 

 på 68° 55' n. br. I allmänhet är Fontinalis antipyretica en 

 låglandsmossa men kan stiga ganska högt. Högst belägna 

 kända lokalen, där arten har sitt nästan typiska utseende, är 

 V^ästra Arådalen i Ovikens socken i Jämtland; här når den upp 

 till en höjd av 800 meter ö. h. Arnell och Jensen^ ha anträf- 

 fat arten i videregionen vid Pelajaurtjokk i Sarjeldj allen i 

 Lule lappmark. Såvitt jag vet, har den aldrig funnits ovan 

 trädgränsen. I övriga Europa håller sig arten också i allmän- 

 het till låglandet och måttligt höga berg, ni(>n l<!ui i Alperna 



^ Bhand sid. 9. 



* Aknell & Jensen 2, sitl. 129. 



