6 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. N:0 5. 



Ranunculus glacialis, Polytrichum septenirionale och vissa laf- 

 arter bilda den organiska världens sista utposter. 



I Flora suecica sammanslår Wahlenberg regio silvatica 

 inferior och superior till reg. silvatica eller abietina. Tall- 

 regionen behålles oförändrad, likaså reg. subalpina eller be- 

 tulina. 



Fjälltoppar, som höja sig of van snögränsen, benämnas 

 här alpium cacumina glacialia. Af deras säregna växtarter 

 uppräknas Ranunculus glacialis, Gentiana tenella och Draba al- 

 pina. De båda senare upphöra emellertid i mellersta delarna 

 af alpes nivales hiedom snögränsen) enligt tabellen i Fl. lap- 

 ponica, och ungefär samma uppgift lämnas äfven i »Berät- 

 telse om mätningar o. s. v.» 



Alpes nivales, »ubi nix omnis per totam aestatem non 

 solvitur», äga rik tillgång på fuktighet och kunna därför hysa 

 sådana växter som: Ranunculus nivalis, Saxifraga nivalis, S. 

 cernua och Aira alpina. 



Alpes humiliores, »per majorem partem sestatis nive ca- 

 rentes», upptagas af vidsträckta, torra hedar med ris och 

 dvärgbuskar. 



Den första kritiken af Wahlenberg's regioner möter oss 

 hos hans lärjunge, L. L. Ljestadius, i dennes intressanta 

 skrift: »Om möjligheten och fördelen af allmänna uppodlin- 

 gar i Lappmarken», Stockholm 1824. LiESTADius är af den 

 åsikten, »att den skiftesvisa omväxlingen mellan gran- och 

 tallskog (i fjälltrakterna) står under större inflytelse af den 

 jordmåns beskaffenhet, hvarpå den växer, än af klimatet». 

 Den mark, som uppe i regio subsilvatica klädes af tallskog, 

 »kunde, äfven om den flyttades ner på slättbygden, icke fram- 

 alstra annat än tall». Vidare har han funnit, att granskogar 

 intaga största rummet vid alla sjöar, bäckar och myrar, och 

 vill därför räkna den egentliga tallregionen nedom gränsen 

 för de stora sjöarna, granregionen däremot ofvan sjögränsen. 



L^STADius' åsikter upptagas af J. W. Zetterstedt (60), 

 som framhåller, att tall och gran i de sydliga lappmarkerna 

 tyckas täfla om »lodräta höjden för sin växtplats». Att gra- 

 nen vanligen går högst upp på fjällsidorna, härrör däraf, att 

 marken här är mindre tjänlig för tallen. 



C. P. L^STADius (33) hopslår större delen af tallregionen 

 i Torne lappmark med regio subalpina. Han har emellertid 

 sett väl litet af Lappland för att af sig själf komma till denna 



