8 ARKIV FÖR BOTAKIK. BAND 13. N:0 5. 



granen öfverallt på att återtaga sina förlorade områden. En- 

 dast i de små, isolerade tallområdena träffar man här rena 

 tallskogar på brännor och detta alltid på torr, mager mark. 

 Är jordmånen af medelgod beskaffenhet, ha barrblandskogar 

 tagit brandfälten i besittning. 



Skogseldarnas verkan modereras alltså i hög grad genom 

 markbeskaffenheten. Från mer godartad, näringsrik och fuk- 

 tig mark förmå de ej utestänga granen, och deras härjningar 

 utplånas här jämförelsevis snart. Helt annorlunda är emel- 

 lertid förhållandet, när gran- eller barrblandskogar på mer 

 utpräglad »tallmark» utsättas för eld, då marken och därmed 

 så småningom äfven dess skogsbestånd återföras i sitt ur- 

 sprungliga skick. 



Att uppställa en särskild tallregion i våra fjälltrakter är 

 enligt Birger (10) oberättigadt, då granen här ännu ej »vare 

 sig nått den höjdgräns eller den väst- och nordvästgräns, som 

 klimat och konkurrensförhållanden betinga». Liknande åsik- 

 ter om granens fortsatta spridning ha tidigare uttalats af 

 exempelvis Gunnar Andersson (3), Lundström (36), och 

 Aminoff (2). Då denne senare förf. publicerat de iakttagel- 

 ser, hvarpå han grundat sin uppfattning, vilja vi bemöta 

 honom, helst som jag själf besökt samma trakter. 



Aminoff framhåller, att ett vidsträckt »lågland» omkring 

 Viris- och Fättjaure samt St. Ransan i västra delen af Åsele 

 lappmarks fjälltrakter nästan uteslutande är bevuxet med 

 björk, trots det större delen af området jämte dit ledande 

 pass ligger guider den för granbestånden fastslagna höjdgrän- 

 sen 650 m ö. h. Längre västerut invid norska gränsen når 

 granskogen endast 525 m ö. h., äfven detta »en följd af dess 

 sena invandring härstädes». 



Om grangränsens förlopp i dessa trakter få vi en god in- 

 bhck genom att studera den karta öfver skogsträdens utbred- 

 ning, som åtföljer Aminoff's uppsats. Tre större sjöar: Fätt- 

 jaure, St. Ransan och Kultsjön ligga i nästan rät linje (norr — 

 söder) och resp. 560, 583 och 540 m ö. h. Efter alla tre 

 saknas granskogar kring västra änden, d. v. s. grangränsen 

 faller mycket hastigt mot väster, mot Norges hafsklimat. 

 Men detta är ett förhållande, som gäller om alla våra fjäll- 

 trakter och i lika mån om tall och björk. På ö. Vardofjället 

 mellan Fättjaure och gränsen stiger björkskogen sålunda en- 

 ligt samme förf. upp till endast 670 m ö. h., d. v. s. 60 m un- 



