14 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. NiO 5. 



för höjdbältena på fjällen. Heintze (1. c. p. 8) har äfven upp- 

 ställt en barrskogszon, motsvarande och nedtill ersättande 

 subalpina zonen. 



Redan Wahlenberg (56) påpekar, att granen i närheten 

 af sin öfre gräns antager ett »ovanligt» utseende, ända från 

 marken besatt med hängande, svartaktiga grenar, samt att 

 tallen i regio subsilvatica får låg stam och grofva, vidt ut- 

 sträckta grenar o. s. v. Dessa iakttagelser ha till alla delar 

 bekräftats genom senare undersökningar. Som allmän regel 

 kan sägas, att barrträden i fjälltrakterna bli mer lågväxta, 

 få starkare afsmalnande stam samt ökad grenmassa. Detta 

 senare står i samband med skogarnas tilltagande gleshet på 

 större höjd öfver hafvet. Härom skrifva Holmerz och Ör- 

 tenblad (28): »Barrskogen upphör i Norrbottens fjälltrakter 

 på det sätt, att beståndens täthet efter hand aftager, medan 

 inblandning af björk i samma mån ökas. Omsider är björ- 

 ken till antalet öfver vägande.» 



Gunnar Andersson (4) har sökt lämna en förklaring till 

 fjällbarrskogarnas påfallande gleshet. Öfversta fjällbandets 

 granskogar i södra Jämtland utgöras enligt honom i sin ty- 

 piska form af starkt björkblandade bestånd, växande på ofta 

 mycket vattensjuk mark. Nedom dessa vidtager en skogs- 

 typ, som utgöres af glest stående granar, nästan alltid med 

 en afsevärd till rik inblandning af björk. Granen är i öpp- 

 nare lägen vanligen kortvuxen med starkt afsmalnande stam, 

 till hela sin längd besatt med grofva, barrklädda grenar. »Dessa 

 egendomligheter och skogens äfven i ursprungliga bestånd 

 däraf betingade anmärkningsvärda gleshet synes stå i sam- 

 band med det stora Ijusbehofvet under den korta vegetations- 

 perioden». Det är alltså enligt denne förf. en tvingande bio- 

 logisk nödvändighet, att fjällskogen måste ställa sig så gles, att 

 stamrensning på grund af beståndets täthet icke äger rum. 



Denna Ijusbehofsteori, hvartill Gunnar Andersson tyd- 

 ligen inspirerats genom Wiesner's arbeten, har mött stark 

 och berättigad kritik af Holmgren (26). Om granen i fjäll- 

 trakterna har större behof af ljus än annorstädes, följer däraf 

 med nödvändighet, att äfven kronans rensning bör kunna 

 försiggå betydligt lättare och i svagare skugga, d. v. s. redan 

 vid den beståndstäthet, som faktiskt är förhanden. Likaså 

 kan man utan svårighet uppleta hundratals fall, där fjäll- 

 skogen i afseende på täthet ej står »låglandsskogen» stort 



