HEINTZE, VÄXTTOPOGRAFISKA UNDERSÖKNINGAR. 15 



efter. Holmgren kommer till den slutsatsen, att bestånds- 

 tätheten inom vissa gränser tilltager med markens lutning. 



I hvarje fall kan skogarnas påfallande gleshet långtifrån 

 nöjaktigt förklaras ensamt genom att hänvisa till barrträdens 

 större Ijusbehof i fjälltrakterna. Beståndens täthetsgrad står 

 nämligen otvifvelaktigt i närmaste samband med topogra- 

 fien. Störst är den på vindskyddade ställen, och detta ofta 

 rätt oberoende af växplatsens höjd öfver hafvet. 



Under mina tre senaste färder i Nordskandinavien har 

 jag ägnat rätt mycken uppmärksamhet åt frågan om fjäll- 

 skogarnas ringa täthet och så småningom kommit till det 

 resultat, att den förorsakas af samma faktorer, som slutligen 

 sätta en gräns för såväl barrträdens som björkens framträn- 

 gande uppför fjällsluttningarna. 



Med stigande höjd öfver hafvet följer låg temperatur och 

 korta somrar. En följd bäraf blir, att marken kan tjälbin- 

 das till större djup, och att tjälen sent tinar upp. På vind- 

 öppnare lokaler afkyles marken och bortsopas eller minskas 

 snötäcket, som skulle erbjuda skydd mot de låga vintertem- 

 peraturerna, af fjällvindarna. Tjälens upptinande på dessa 

 vindexponerade ställen försenas äfven genom den ringa vat- 

 tentillförsel, det tunna snötäcket erbjuder vid sin smältning. 



Den låga marktemperaturen och den länge kvarliggande tjä- 

 len, särskildt i vindöppnare lägen, minska vegetationsperiodens 

 längd och tvinga barrträdens rötter att utbreda sig och hämta 

 näring hufvudsakligen i de öfversta marklagren. Detta åstad- 

 kommer i sin tur, att hvarje träd behöfver större utrymme 

 för att kunna existera, då rotsystemet tvingas att starkt 

 breda ut sig åt alla sidor :^ fjällbarrskogarna glesna och tät- 

 heten blir minst i oskyddadt läge. Mellan de glesnande gra- 

 narna eller tallarna infinner sig den grundt rotade björken i 

 allt större mängd. För detta senare trädslag kommer slut- 

 ligen en höjdgräns, där dess rötter på många ståndorter näs- 

 tan tvingas upp i själfva markytan.- 



Den af mig uppställda barrskogs- eller suhsilvina zonen 

 kan äfven kallas blandskogsbältet, då björken nära nog all- 

 tid ingår som en viktig beståndsdel i dess skogsbestånd. Dess 



^ Under i öfrigt lika yttre förliållanden blir barrskogen följaktligen 

 glesast pä mager, näringsfattig mark. 



" Att skogsväxt i regel saknas på de högst belägna rismyrarna, far 

 äfven sättas i samband med tjälförhållandena. 



