16 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. N:0 5. 



nedre gränslinje är naturligtvis svår att uppgå på fältet; 

 strängt taget bör man rättare tala om ett gränsbälte än en 

 gränslinje. I Åsele lappmarks fjällbygd når zonen i Vojmåns 

 dalgång ungefär till östra ändan af Dikasjön. Efter Storån 

 hinner den ej helt fram till Malgomaj. Trakterna kring Sta- 

 lon viken (Malgomaj) äro emellertid af så bergig beskaffenhet, 

 att barrskogarna glesna på ringa höjd öfver sjön, h varför de 

 i sin helhet föras till subsilvina zonen i detta arbete. 



Forstmännens »fjällskogar» och norska botanisters »sub- 

 alpine barskove» falla inom barrskogszonen. ^ Samma är för- 

 hållandet med »skyddskogarna» nedom björkbältet. Som 

 skyddsskog betraktas nämligen (Gunnar Andersson 4) »om- 

 råden mellan kalfjället och de områden nedanför detta, där 

 granen eller tallen nå normal utveckling». Den karta, som 

 åtföljer denne författares arbete, lämnar därför en ungefär- 

 lig bild af barrskogszonens utbredning i Jämtland och Härje- 

 dalen. 



Fjällbarrskogarnas gleshet och rika björkinblandning åstad- 

 kommer, att deras undervegetation visar rätt stora olikheter 

 mot rena barrskogars nere i skogslandet. I det stora hela 

 kan deras markflora sägas föga af vika från oblandade björk- 

 skogars i subalpina zonen, fastän naturligtvis rätt stora varia- 

 tioner kunna vara rådande, beroende på fjällbarrskogarnas 

 täthetsgrad, som ju på särskildt gynnade lokaler kan närma 

 sig den rena barrskogens på lägre nivåer. En blick på ta- 

 bellen öfver kärl växternas vertikala utbredning visar tydligt 

 zonens starka frändskap med björkbältet. 



De högst liggande delarna af silvina regionen böra alltså 

 uppställas som ett särskildt, af klimatiska orsaker betingadt, 

 höjdbälte, subsilvina zonen, karakteriseradt genom bestån- 

 dens gleshet och starka björkinblandning i öppnare lägen. 

 Som en följd häraf blir undervegetationen mer lik björk- 

 skogens, hvarjämte de enskilda barrträdens grenmassa i på- 

 fallande grad ökas. Därtill kommer, att granens och tallens 

 höjd nedpressas, samtidigt med att stammens afsmalning 

 ökas, torr- och dubbeltopp blifva allmänna, granen öfver- 

 klädes ofta med epifytlafvar o. s. v.^ Barrträdens rötter nå 

 endast ned till ringa djup under markytan (utom på särskildt 



^ Nedre delen af C. P. Ljestadius' (I. c.) »björkregion» tillhör äfven 

 subsilvina zonen. 



^ Granen torde i regel tillhöra /. fennica, åtminstone i oskyddadt läge. 



