108 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. N.O 5. 



grund af där rådande, högre värmegrader. I mer utförlig 

 form framlägges denna teori af P. Olsson (47), som fram- 

 håller, att en och annan högre fjällväxt ännu i vår tid kvarlef- 

 ver på vissa platser nere i barrskogsområdet, »där de klima- 

 tiska förhållandena i större mån likna dem i fjällen». Så- 

 dana ställen äro företrädesvis skogsberg, starr- och rismyrar, 

 bäck-, älf- och sjöstränder samt forsar och vattenfall. På 

 höga skogsberg kvarligger snön längre och är sommarvärmen 

 jämförelsevis ringa. I myrarna går kälen ej bort förrän fram 

 på sommaren. I synnerhet subalpina växter trifvas rätt väl 

 på någorlunda högt belägna stränder, »där luften liksom i 

 fjällen är tunn, ren och sval, ljuset rikligt och värmen mild- 

 rad af det kalla vattnet, som fuktar marken». Om Stellaria 

 v. calycantha säger samme författare, att »den icke trifves på 

 fuktiga ställen vid kusten, säkerligen emedan klimatet där 

 är för blidt för henne» o. s. v. 



P. Olssons åsikter accepteras helt af Frödin (18) och 

 delvis af Andersson och Birger (5). Dessa båda författare 

 tro sig nämligen ha funnit, att det inom vår fjällväxtflora 

 måste finnas tvenne ohka typer, nämhgen »dels sådana, som 

 icke fördraga större värmemängder, dels sådana, som väl 

 kunna tillgodogöra sig sådana, blott i öfrigt förhållandena 

 äro gynnsamma». Vore så ej fallet, skulle det nämligen vara 

 alldeles oförklarligt, att ett stort antal af våra allmännaste 

 fjällväxter helt eller nästan helt saknas i »sydbergen». Bland 

 dessa mindre värmefördragande arter uppräknas Andromeda- 

 arterna, Arctostaphylos alpina, Azalcea, Betida nana, Carda- 

 mine hellidijolia, Dnjas, Oxyria, Banuncidus-arter , Salix her- 

 bacea, S. reticidata och Silene acaulis. 



I deras stora afhandling namnes i de flesta fall ingen- 

 ting om, huru växterna gruppera sig på sydbergen eller om 

 individfrekvensen. Några egentliga ståndortsanteckningar 

 lämnas sålunda ej, utan i regel endast nakna artlistor, upp- 

 tagande alla träd, buskar, ris, örter och gräs, som anträffats. 

 Naturförhållandena äro dock alltid mycket växlande inom 

 olika delar af ett sydberg: bergväggens (hammarens) sprin- 

 gor och afsatser, urens (rasbrantens) nakna block, glesa ko- 

 lonivegetationer, högväxta örtmattor, slutna busk- eller träd- 

 grupper o. s. v. erbjuda växplatser af de mest skilda slag. 

 i många fall finnas äfven källdrag, rännilar och småbäckar 

 på uren, och dessa partier äga en helt af vikande vegetation. 



